ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
06 серпня 2026 року справа №200/1277/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Блохіна А.А., Пивовар І.В., розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року (головуючий суддя в І інстанції – Льговська Ю.М.), повний текст складено 09 квітня 2025 року, у справі № 200/1277/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій, -

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про: 
визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168, військовослужбовця ОСОБА_2 його дружині ОСОБА_1 з 26 липня 2022 року, тобто дати внесення відомостей про кримінальне провадження № 1202220045000053 Конотопським районним відділом поліції ГУНП в Сумській області по день виключення ОСОБА_2 з особового складу відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 24 березня 2023 року № 37о/с;
зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду чоловіка військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року, тобто дати внесення відомостей про кримінальне провадження № 1202220045000053 Конотопським районним відділом поліції ГУНП в Сумській області по день виключення ОСОБА_2 з особового складу відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 24 березня 2023 року № 37о/с, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168.
Позовні вимоги вмотивовано приписами пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168, яким передбачено відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, включати осіб, які безвісно відсутні. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що визнання ОСОБА_2 померлим рішенням суду з зазначенням дати його смерті усуває підстави для виплати його дружині додаткової винагороди за спірний період, оскільки рішення місцевого суду прийняте після закінчення спірного періоду, а саме у 2025 році. Крім того, право позивача на отримання спірних сум за визначений період підтверджене рішенням суду у справі №200/6039/23, яке набрало законної сили. 
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Апеляційним судом витребувано у Донецького окружного адміністративного суду справу № 200/1277/25, однак листом суд першої інстанції повідомив про неможливість надання справи в паперовому вигляді. Також повідомлено, що всі документи експортовано в комп`ютерну програму «Діловодство спеціалізованого суду».
Відтак, апеляційний суд вважає за можливе здійснити апеляційний перегляд за документами, наявними в підсистемі «Електронний суд»
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за даними свідоцтва про шлюб № НОМЕР_2 були подружжям.
Перебування ОСОБА_2 на військовій службі у складі Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України з 15 грудня 2014 року підтверджується витягами з наказів від 16 грудня 2014 року № 122, від 26 березня 2022 року № 74.
Згідно з витягом з наказу від 26 березня 2022 року № 74 ОСОБА_2 виключено з усіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю від нанесеного удару ворожої авіації, внаслідок якого він опинився під завалами під час виконання бойових завдань 26 березня 2022 року.
Листом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 09 серпня 2022 року ОСОБА_1 повідомлено, що відповідно до донесення від 26 березня 2022 року № 40/57/2/2/3-783 ОСОБА_2 загинув під час виконання бойового завдання. 
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 24 березня 2023 року № 68мтд припинено контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення ОСОБА_2 у зв`язку із загибеллю. Вказаним наказом визначено, що в період з 24 лютого 2022 року по 26 березня 2022 року безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в м. Маріуполь Донецької області. 
За витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, що сформований станом на 19 липня 2023 року, ОСОБА_2 з 11 липня 2023 року вважається таким, що набув статусу особи, зниклої безвісті за особливих обставин, на підставі кримінального провадження № 1202220045000053 від 26 липня 2022 року, у рамках якого проводиться розшук.
Разом з тим згідно з частиною першою статті 4 Закону України “Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин” від 12 липня 2018 року № 2505-VIII ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року вважається таким, що зник безвісти за особливих обставин (обчислюється з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи). 
01 вересня 2023 року позивач звернулася до командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України із заявою про здійснення виплати грошового забезпечення.
Листом від 13 вересня 2023 року № 40/57/12-8038 відповідач відмовив у виплаті, оскільки за наказом від 26 березня 2022 року № 74 ОСОБА_2 вважається загиблим. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року у справі № 200/6039/23 зобов`язано Військову частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення, військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року, тобто дати внесення відомостей про кримінальне провадження № 1202220045000053 Конотопським районним відділом поліції ГУНП в Сумській області по день виключення ОСОБА_2 з особового складу відповідно до наказу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 24 березня 2023 року № 37о/с, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх” від 30 листопада 2016 року № 884. 
Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.
В обґрунтування відмови в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції зазначив, що особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи (частина перша статті 4 Закону № 2505 -VIII).
За вказаними нормами позивач як дружина (перша черга на виплату) мала б право на виплату грошового забезпечення ОСОБА_2 при збереженні ним статусу особи, зниклих безвісти за особливих обставин, разом з тим після офіційного визнання особи померлою статус зниклої безвісті припиняється. 
Отже, відсутні підстави для задоволення позову на час ухвалення рішення у справі (після офіційного визнання особи померлою).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вважає помилковим висновок суду першої інстанції з наступних підстав.
Закон України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
У відповідності до ст.9 Закону № 2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
За приписами ч.6 ст.9 Закону № 2011-XII, за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців:
дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
У разі індексації грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів грошове забезпечення членам сімей військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, виплачується з урахуванням такої індексації - з дня прийняття рішення про проведення такої індексації.
Порядок та умови перерахунку розміру грошового забезпечення, в тому числі додаткового та інших видів грошового забезпечення, військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, визначає Закону України від 12.07.2018 № 2505-VIII “Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин” (далі Закон №2505 -VIII), який забезпечує правове регулювання суспільних відносин, пов`язаних із набуттям правового статусу осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, з обліком, розшуком та соціальним захистом таких осіб і членів їхніх сімей.
Відповідно до ст.1 Закону № 2505-VIII наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: 
особа, зникла безвісти, - фізична особа, стосовно якої немає відомостей про її місцеперебування на момент подання заявником заяви про її розшук;
особа, зникла безвісти за особливих обставин, - особа, зникла безвісти у зв`язку із збройним конфліктом, воєнними діями, тимчасовою окупацією частини території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру;
Відповідно до ч.1-4 ст.4 Закону № 2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.
Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, була оголошена померлою, але її місцеперебування, місце поховання чи місцезнаходження її останків не було встановлено, проведення розшуку в розумінні цього Закону не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження її останків.
Відповідно до ч.1, 4 ст.6 Закону № 2505-VIII близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на отримання достовірних відомостей про місцеперебування особи, зниклої безвісти за особливих обставин, обставини її загибелі (смерті), місце поховання (якщо воно відоме).
Члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, мають право на соціальний захист у порядку, визначеному законодавством України.
Згідно з ч.2 ст. 9 Закону № 2505-VIII особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України.
Механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх визначає Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок № 884).
Під терміном “безвісно відсутній військовослужбовець” слід розуміти зниклого безвісти під час захисту Вітчизни військовослужбовця, щодо якого понад 15 днів відсутні відомості про місце його перебування, крім відомостей про самовільне залишення військової частини або місця служби (пункт 2 Порядку № 884).
П.3 Порядку № 884 передбачено, що за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення.
Згідно із п.4 Порядку № 884, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, членам сімей військовослужбовців за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
До заяви додаються: копії сторінок паспорта повнолітніх членів сім`ї з даними про прізвище, ім`я та по батькові і реєстрацію місця проживання (перебування); довідка про реєстрацію місця проживання (перебування) членів сім`ї (у разі відсутності такої інформації в паспорті); копія свідоцтва про шлюб (у разі наявності); копії свідоцтв про народження дітей (у разі наявності); копія документа, що засвідчує реєстрацію в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це контролюючому органу і мають відмітку в паспорті, - копія сторінки паспорта з такою відміткою).
Відповідно до п. 5, 6 Порядку № 884, командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає протягом 15 днів подані документи та приймає рішення щодо виплати або відмови у виплаті грошового забезпечення, про що повідомляється заявнику в письмовій формі.
У рішенні про відмову у виплаті грошового забезпечення обов`язково зазначаються підстави для такої відмови.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті у разі: подання заяви особами, що не зазначені в пункті 7 цього Порядку; подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 4 цього Порядку; подання заяви з порушенням строків, визначених абзацами шостим і сьомим пункту 6 цього Порядку; з`ясування в установленому законодавством порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовця в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирування.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення у зв`язку з поданням не в повному обсязі документів не позбавляє заявників права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення може бути оскаржено у судовому порядку.
Виплата грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) членам сімей:
військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах, - до дня їх звільнення включно;
військовослужбовців, безвісно відсутніх, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється у разі, коли заява про його виплату надійшла до військової частини (установи, організації): до дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; протягом трьох років з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовців безвісно відсутніми або оголошення померлими, але не пізніше ніж до дня набрання законної сили рішенням суду про скасування рішення про визнання їх безвісно відсутніми або оголошення померлими.
Відповідно до п.7 зазначеного Порядку, виплата грошового забезпечення здійснюється таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (інвалідів з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей.
Аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що виплата грошового забезпечення членам сімей військовослужбовців здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, їх інтернування або звільнення, або визнання їх в установленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими та не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Згідно з витягом з Єдиного реєстру осіб, зникли безвісти за особливих обставин №20230719-2332 від 19.07.2023, з якого вбачається, що ОСОБА_2 , набув статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин з 11.07.2023. (відомості про кримінальне провадження або судову справу, в рамках яких проводиться розшук : 12022200450000553 від 26.07.2022 Конотопський районний відділ Поліції ГУНП в Сумській області).
Як вже зазначалось відповідно до ч.1-4 ст.4 Закону № 2505-VIII, особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Таким чином, ОСОБА_2 мав статус особи, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи, 25.07.2022 (дата реєстрації заяви), відповідно позивач має право на виплату грошового забезпечення як члену сім`ї ОСОБА_2 . 
Суд констатує, що рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2024 року у справі № 200/6039/23, яке набрало законної сили між тими самими сторонами, встановлено право ОСОБА_1 на отримання грошового забезпечення військовослужбовця ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року по день виключення його з особового складу - 24 березня 2023 року, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовцям, захоплених в полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх” від 30 листопада 2016 року № 884. 
Відповідно до частини четвертої статті 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що 30 листопада 2024 року позивачем отримані від відповідача 106 723, 01 грн. (виплата по рішенню Донецького окружного адміністративного суду від 29.04.2024 №200/6039/23), що підтверджується довідкою з АТ КБ «Приватбанк» від 12.02.2025.
Однак, як стверджує позивач, додаткова винагорода, передбачена Постановою №168 КМУ, за період з 26.07.2022, тобто дати внесення відомостей про кримінальне провадження №1202220045000053 Конотопським районним відділом поліції ГУНП в Сумській області по 24.03.2023, (день виключення ОСОБА_2 з особового складу, згідно наказу №37 о/с від 24.03.2023 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України), відповідачем не виплачена. 
Відповідач в межах даної справи правом на надання відзиву як на позовну заяву, так і на доводи апеляційної скарги, не скористався.
Таким чином, суд, з урахуванням частини другої статті 77 КАС України, вважає доведеним твердження позивача щодо невиплати їй відповідачем додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 КМУ, за період з 26.07.2022 по 24.03.2023.
Щодо висновків суду першої інстанції, як підставу для відмови в задоволенні позовних вимог, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2025 року у справі № 205/12789/24, яке набуло законної сили 22 березня 2025 року, оголошено померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який загинув під час захисту Батьківщини та здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оброни, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації проти України, вказавши дату його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_2 , місцем смерті – м. Маріуполь Донецької області. Отже, ОСОБА_2 втратив статус особи, зниклої безвісті за особливих обставин, та вважається померлим з 26 березня 2022 року, суд вважає їх помилковими та неприйнятними, з огляду на наступне. 
За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться, зокрема, на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або рішення суду про оголошення її померлою. Ці юридичні конструкції мають різну правову природу. Встановлення факту смерті особи в певний час підтверджує смерть як подію, що настала у визначений момент. Оголошення особи померлою застосовується тоді, коли смерть безпосередньо не встановлена, однак закон допускає юридичне припущення смерті за наявності передбачених умов.
Отже, загальний гарантійний підхід у справах про осіб, які можуть бути зниклими безвісти за особливих обставин, застосовується насамперед тоді, коли смерть особи не встановлена, а існує правова і фактична невизначеність щодо її місцеперебування, стану та подальшої долі. Натомість, якщо на момент вирішення адміністративного спору вже існує судове рішення про встановлення факту смерті особи в певний час і на його підставі проведено державну реєстрацію смерті, правова ситуація підлягає оцінці з урахуванням цього юридичного факту.
Оскільки рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2025 року у справі № 205/12789/24, яке набуло законної сили 22 березня 2025 року, оголошено померлим ОСОБА_2 , суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що даним судовим рішенням встановлено факт смерті особи. 
Даний висновок суду першої інстанції спростовується обґрунтуванням даного судового рішення, оскільки в мотивувальній частині місцевий суд зазначив, як правову підставу ст.46,48 ЦК України «Оголошення фізичної особи померлою», також суд в мотивувальній частині неодноразово зазначав: «…підтверджують факт ймовірної загибелі ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 …», «…з дня його вірогідної смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 …».
Таким чином, суд зазначає, що даним судовим рішенням оголошено померлим ОСОБА_2 та воно не є судовим рішенням, яким достовірно встановлено факт смерті ОСОБА_2 26 березня 2022 року.
Відповідно до частини 2-4 статті 4 Закону № 2505-VIII, особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.
Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
Якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, була оголошена померлою, але її місцеперебування, місце поховання чи місцезнаходження її останків не було встановлено, проведення розшуку в розумінні цього Закону не припиняється до встановлення її місцеперебування, місця поховання чи місцезнаходження її останків.
Суд констатує, що у цій конкретній справі встановлено право членів сім`ї військовослужбовця (позивача) на захист у випадках, коли тіло не евакуйоване, смерть не встановлена, а доля особи залишається невизначеною. У таких ситуаціях законодавство про осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, Порядок № 884 та відповідні реєстрові механізми мають застосовуватися як гарантія прав особи та її сім`ї. У цій конкретній справі зазначені гарантії повинні застосовуватись ретроспективно.
На підставі викладеного суд дійшов висновку, що має місце протиправна бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати грошового забезпечення в частині додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168 КМУ грошового військовослужбовця ОСОБА_2 , що має статус такого що зник безвісти за особливих обставин, його дружині ОСОБА_1 . 
Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Захист порушеного права позивача, суд задовольняє в межах встановлених позивачем, за період що просить позивач, а саме: 
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168, військовослужбовця ОСОБА_2 його дружині ОСОБА_1 з 26 липня 2022 року по 24 березня 2023;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168 її чоловіка військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року по 24 березня 2023 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
Сторонами суду не наведено інших специфічних, доречних та важливих аргументів, які суд зобов`язаний оцінити, виконуючи свої зобов`язання щодо пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно із частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.6 ст.139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позивачем сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 1233 грн. 00 коп. та за подання апеляційної скарги у розмірі 1 816 грн. 80 коп. (1288,32+858,88= 3049,8 грн.)
Оскільки колегією суддів встановлено, що право позивача порушено відповідачем, з урахуванням задоволення позовних вимог та апеляційної скарги, судові витрати у розмірі 3049 грн. 80 коп. слід стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення допустив порушення норм матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню з прийняттям нового про задоволення позовних вимог.
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 200/1277/25 – задовольнити.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі № 200/1277/25 - скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання до вчинення певних дій – задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо ненарахування та невиплати додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168, військовослужбовця ОСОБА_2 його дружині ОСОБА_1 з 26 липня 2022 року по 24 березня 2023.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України “Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану” від 28 лютого 2022 року № 168 її чоловіка військовослужбовця Національної гвардії України ОСОБА_2 з 26 липня 2022 року по 24 березня 2023 року.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3049 (три тисячі сорок дев`ять) гривень 80 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 06 серпня 2026 року.

Судді А.В. Гайдар 
А.А. Блохін
І.В. Пивовар