печерський районний суд міста києва

Справа № 757/43284/23-ц 
пр. 2-1873/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Вовк С.В.,
при секретарі судового засідання - Ємець Д.О.,
розглянувши за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки квартири,-
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в якому просить:
1) визнати недійсним іпотечний договір квартири АДРЕСА_1 від 29.05.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим номером 400, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 29.05.2014, які є майновими поручителями за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М., від 29.05.2014 за реєстровим N? 399, як укладений внаслідок обману.
2) судові витрати по справі стягнути з відповідачів. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що їй на праві власності належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 .
Позивач вказувала, що 29 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим № 399.
Того ж дня, 29 травня 2014 року, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики було укладено іпотечний договір квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим № 400.
За твердженням позивача, під час укладення зазначеного договору іпотеки від її імені діяла ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності.
Позивач посилалася на те, що довіреність видавалася нею для вирішення майнових питань, пов`язаних із квартирою, та оформлення необхідних документів, однак про намір передати належну їй частку квартири в іпотеку для забезпечення виконання зобов`язань за договором позики вона не знала та відповідної згоди не надавала.
На думку позивача, ОСОБА_3 , діючи як її представник, уклала договір іпотеки всупереч її інтересам та без повідомлення про правові наслідки такого правочину.
Крім того, позивач зазначала, що вона не була стороною договору позики від 29 травня 2014 року, не отримувала грошових коштів від ОСОБА_2 , не брала на себе будь-яких боргових зобов`язань та не мала наміру забезпечувати виконання чужого зобов`язання належним їй нерухомим майном.
Позивач також стверджувала, що про існування договору іпотеки та про передачу її частки квартири в забезпечення виконання договору позики вона дізналася лише після ухвалення судових рішень щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та відкриття виконавчого провадження.
Посилаючись на те, що договір іпотеки був укладений внаслідок обману та зловмисної домовленості між її представником ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а також на положення статей 203, 215, 230, 232 ЦК України, позивач просила визнати недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 від 29 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим № 400.
В порядку автоматизованого розподілу судової справи між суддями 28.09.2023 справу передано на розгляд судді Вовк С.В.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
07.11.2023 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А. про виправлення технічної описки у позовні та заяві про забезпечення позову, а саме номеру будинку на АДРЕСА_2 .
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали до суду письмові заяви про визнання позову.
У поданих заявах зазначили, що погоджуються з доводами, викладеними у позовній заяві, вважають позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Посилалися на те, що договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 від 29 травня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим № 400, був укладений внаслідок обману, а тому підлягає визнанню недійсним. 
Просили суд розглянути справу за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
29.11.2023 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А., про забезпечення позову, у якій представник просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року у заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А., про забезпечення позову - залишено без задоволення.
Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала, подала відзив на позовну заяву, заяву про застосування наслідків спливу позовної давності та додаткові письмові пояснення.
На обґрунтування своїх заперечень зазначала, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання договору іпотеки недійсним.
Вказувала, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_3 діяла від імені позивача на підставі нотаріально посвідченої довіреності, якою була належним чином уповноважена на укладення відповідних правочинів. 
Зазначала, що позивач не оспорює факт видачі довіреності, не заявляє вимог про визнання її недійсною та не ставить під сумнів обсяг наданих представнику повноважень.
Також відповідач наголошувала, що матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2 або інші особи навмисно ввели позивача в оману чи діяли з нею у зловмисній домовленості.
Крім того, відповідач посилалася на те, що законність спірного договору іпотеки вже була предметом судового розгляду.
Так, постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 757/71482/17-ц було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом її реалізації на прилюдних торгах в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 травня 2014 року.
Відповідач зазначала, що вказана постанова Верховного Суду набрала законної сили та була пред`явлена до виконання, а тому обставини щодо існування та чинності договору іпотеки вже були перевірені судом касаційної інстанції.
Також ОСОБА_2 вказувала на пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки спірний договір укладений 29 травня 2014 року, тоді як з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася лише у 2023 році.
Посилаючись на викладені обставини, відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
10 травня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А. щодо додаткових обґрунтування позовних вимог.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду.
10 травня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А., про забезпечення позову, у якій представник просив: - заборонити вчинення будь-яких дій щодо продажу, у тому числі на прилюдних торгах, квартири АДРЕСА_1 ; - заборонити вчинення будь-яких дій щодо виселення позивачки, ОСОБА_1 , з квартири АДРЕСА_1 ; - заборонити вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 червня 2024 року у заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Бахарєва М.А., про забезпечення позову - залишено без задоволення. 
Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бахарєвим М.А. на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 09 червня 2024 року, щодо відмови в забезпеченні позову.
У судове засідання учасники справа не з`явились, про час та місце розгляду повідомлялися належним чином. 
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Судом встановлено, що 29 травня 2014 року між ОСОБА_2 як позикодавцем та ОСОБА_3 як позичальником було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим №399.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором того ж дня, 29 травня 2014 року, був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим №400, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .
Іпотекодавцями за договором виступили ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , від імені яких діяла ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 травня 2014 року.
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що спірний іпотечний договір був укладений внаслідок обману та зловмисної домовленості між відповідачами, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі статей 230, 232 ЦК України.
Надаючи оцінку зазначеним доводам, суд виходить із такого.
Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити закону, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Незмінною є практика стосовно розгляду таких позовів і на час розгляду цього спору, оскільки аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 серпня 2021 року, справа №638/20120/16.
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Згідно із ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.
Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.
Отже, обов`язок доказування факту обману покладається саме на позивача.
Разом із тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що під час укладення договору іпотеки відповідач ОСОБА_2 або інші особи навмисно повідомляли позивачу неправдиві відомості, приховували істотні обставини чи іншим чином впливали на її волевиявлення.
Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження існування умислу відповідачів щодо введення її в оману, а наведені у позовній заяві доводи фактично ґрунтуються на припущеннях та власному суб`єктивному сприйнятті обставин укладення правочину.
Крім того, судом встановлено, що спірний іпотечний договір був укладений представником позивача - Алексєєвою Тамарою Михайлівною, яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 29 травня 2014 року.
Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона має право вчиняти правочини від імені іншої особи.
Згідно зі ст. 244 ЦК України представництво може здійснюватися на підставі довіреності.
При цьому суд звертає увагу, що позивач не заявляла вимог про визнання недійсною довіреності, на підставі якої діяв її представник, не оспорювала обсяг наданих повноважень та не доводила факт її підроблення, скасування чи припинення на момент укладення договору іпотеки.
За відсутності спору щодо дійсності довіреності суд виходить із презумпції її чинності та законності, а тому доводи про відсутність волевиявлення позивача на укладення договору іпотеки є безпідставними.
Сам факт подання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заяв про визнання позову не є безумовною підставою для його задоволення. Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України суд не приймає визнання позову, якщо таке визнання суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено такі обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як встановлено судом, постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №757/71482/17-ц задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.
У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 травня 2014 року Верховний Суд звернув стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 .
Таким чином, при вирішенні справи №757/71482/17-ц судами досліджувалися обставини укладення договору позики від 29 травня 2014 року та іпотечного договору від 29 травня 2014 року, на підставі якого виникло право іпотеки у ОСОБА_2 .
Вказана постанова Верховного Суду набрала законної сили та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Крім того, з наданих відповідачем доказів вбачається, що виконавче провадження, відкрите на виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №757/71482/17-ц, завершене, а отже судове рішення фактично виконане.
За таких обставин встановлені Верховним Судом факти щодо існування між сторонами правовідносин за договором позики, укладення іпотечного договору та наявності правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки мають преюдиційне значення для розгляду даної справи та повторному доказуванню не підлягають.
Суд враховує, що заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на спростування правових наслідків договору іпотеки, який був покладений в основу постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №757/71482/17-ц.
Разом із тим принцип правової визначеності, який є складовою верховенства права, не допускає повторного розгляду питання, яке вже було предметом судового розгляду та щодо якого ухвалено остаточне судове рішення.
Отже, обставини, встановлені постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №757/71482/17-ц, відповідно до статті 82 ЦПК України мають для суду преюдиційне значення та спростовують доводи позивача щодо незаконності спірного іпотечного договору.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини та принципу правової визначеності, який є складовою верховенства права, остаточне судове рішення не може ставитися під сумнів шляхом повторного розгляду тих самих обставин між тими самими сторонами.
Отже, заявлені позивачем обставини щодо недійсності іпотечного договору фактично спрямовані на перегляд правових наслідків правочину, який вже був предметом судового контролю та покладений в основу судового рішення, що набрало законної сили та виконане.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності передбачених законом підстав для визнання недійсним іпотечного договору від 29 травня 2014 року, оскільки не доведено факту обману, не оспорено довіреність, на підставі якої діяв представник позивача, а також не спростовано обставин, встановлених постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №757/71482/17-ц.
Оскільки матеріалами справи не підтверджено обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, а належних доказів обману, зловмисної домовленості чи інших передбачених законом підстав недійсності правочину не надано, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, які відповідно до статей 215, 230 ЦК України могли б бути підставою для визнання недійсним договору іпотеки від 29 травня 2014 року, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає.
Із урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог, відсутні підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи
Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати позивачу не відшкодовуються.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки квартири, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя С.В. Вовк