КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/10161/2026
Справа № 362/3775/22

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

09 вересня 2026 року
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва в складі судді Марфіної Н.В., ухвалене в м. Київ 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про стягнення безпідставно набутих коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, збільшивши позовні вимоги у липні 2025 року, просив стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти в розмірі 477832,62 грн., 3 % річних - 83182,03 грн. та інфляційні втрати 337037,21 грн.
Позов мотивував тим, що 15 жовтня 2013 року сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 00008751, за яким відповідач зобов`язався передати позивачу у розпорядження автомобіль марки VW Passat В7, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , а позивач зобов`язався прийняти об`єкт лізингу і сплатити суму покриття витрат та виплатити лізингові платежі. 17 січня 2017 року Васильківським міськрайонним судом Київської області ухвалене рішення у справі №362/4088/16-ц про захист прав споживачів та визнання права власності на транспортний засіб, оскільки лізингові платежі були виплачені. Водночас постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у цій же справі №362/4088/16-ц скасовано рішення судів попередніх інстанцій, відмовлено в позові ОСОБА_1 та вказано, що договір фінансового лізингу є нікчемним через відсутність його нотаріального посвідчення. 
Враховуючи зазначене, відповідач зобов`язаний повернути позивачу суму сплачених лізингових платежів в розмірі 477832 грн., сплатити 3% річних (83182,03 грн.) і інфляційні втрати (337037,21 грн.) відповідно до положень ст. 625 ЦК України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2026 року у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2026 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив фактичні обставини справи, викладені у позові, пояснював, що добросовісно помиляючись щодо дійсності укладеного правочину, здійснював систематичне виконання його умов, сплачуючи на користь відповідача лізингові платежі у загальній кількості 24 платежі та в загальній сумі 477832,62 грн. У подальшому, вважаючи, що зобов`язання за договором лізингу виконані в повному обсязі, позивач ініціював судовий процес про визнання права власності на автомобіль. 
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у справі № 362/4088/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, позов задоволено. Оскільки судове рішення набрало законної сили, позивач, діючи як повноправний та законний власник автомобіля, здійснив його відчуження 28 липня 2017 року на користь іншої особи ОСОБА_3 . Проте постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 362/4088/16-ц йому було відмовлено в позові, виходячи з нікчемності договору фінансового лізингу.
Сам по собі юридичний факт - констатація нікчемності договору касаційною інстанцією у 2019 році - змінив правовідносини сторін, трансформувавши з договірних у кондикційні та реституційні. Позивач втратив право на майно, але набув право вимагати повернення всього сплаченого за нікчемним правочином, що й стало підставою для звернення з даним позовом.
Наводив зміст ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст. 628, 806, 799, 215, 220, 216 ЦК України, вказував, що у ситуації нікчемності договору фінансового лізингу правова природа платежів відіграє вирішальну роль. Платежі, які були сплачені як аванс або покупна плата за майбутнє набуття права власності, утримуються лізингодавцем безпідставно з моменту встановлення нікчемності договору і підлягають поверненню, оскільки перехід права власності так і не відбувся.
Вказував, що враховуючи правовий висновок Верховного Суду у справі № 362/4088/16-ц щодо нікчемності договору фінансового лізингу, з моменту підписання сторонами паперового документа без участі нотаріуса у 2013 році між ними де-юре не виникло зобов`язань з фінансового лізингу, відповідно всі кошти, отримані ТОВ «Порше Лізинг Україна» від позивача, набули статусу майна, збережено без достатньої правової підстави, що формує обов`язок лізингодавця повернути отримане майно, що може бути реалізоване через інститут реституції. 
Однак саме на етапі застосування механізму реституції суд першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення порушив норми матеріального права та допустив процесуальні порушення.
Вказував, що висновки суду першої інстанції про неможливість застосування двосторонньої реституції через відчуження автомобіля та недоведення його вартості для здійснення зустрічного відшкодування відповідачу суперечать ст. 216 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, застосовуючи які, суд першої інстанції мав би стягнути на користь позивача доведену суму коштів і паралельно вирішити долю зустрічного зобов`язання позивача перед відповідачем.
Наголошував, що суд першої інстанції встановив розмір коштів, безпідставно набутих відповідачем, і відповідно які повинні були бути стягнуті з відповідача, при цьому, відмовляючи у позові, констатував, що позивач не довів розміру коштів, які підлягали стягненню на користь позивача, що повністю суперечить встановленим обставинам. При цьому суд першої інстанції безпідставно вважав, що саме позивач повинен надавати суду докази вартості автомобіля. У цій справі автомобіль було правомірно відчужено позивачем у липні 2017 року, коли він на підставі рішення суду був визнаний власником автомобіля.
Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 09 березня 2021 року у справі № 468/176/18-ц, неможливість повернення майна в натурі не блокує право на стягнення безпідставно утримуваних коштів, а лише трансформує зустрічний обов`язок із натурального в грошовий. При цьому суми відшкодування вартості користування майном та вартості самого майна мають бути доведені. 
Суд першої інстанції у рішенні констатував, що позивач проігнорував питання відповідача щодо ціни, за якою був відчужений автомобіль в 2017 році, і не надав документів на підтвердження ціни, з чого суд зробив висновок про недоведеність розміру коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Проте такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права та порушує процесуальні норми, оскільки право лізингодавця вимагати компенсації вартості втраченого майна не позбавляє лізингоодержувача права вимагати повернення своїх коштів. Якщо вартість зустрічного відшкодування встановити неможливо, це свідчить про недоведеність вимог відповідача, а не позивача. 
Також згідно ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі. Оскільки договір лізингу є нікчемним, ТОВ «Порше Лізинг Україна» ніколи не втрачало права власності на автомобіль.
Відчуження автомобіля позивачем ОСОБА_3 у 2017 році відбулося на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано. У такому разі, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, застосування реституції до кінцевого набувача є неможливим, оскільки він не є стороною нікчемного правочину. Натомість ТОВ «Порше Лізинг Україна» не позбавлене права на подання віндикаційного позову до титульного власника автомобіля, що також є способом відновлення порушених прав за нікчемним правочином. 
Відмовивши позивачу у стягненні коштів через відчуження автомобіля, суд легалізував безпідставне збагачення відповідача. ТОВ «Порше Лізинг Україна» отримало значну суму коштів за нікчемним правочином і при цьому, зберігши титул власника автомобіля, реалізувало своє право та пред`явило віндикаційний позов щодо повернення собі ще й транспортного засобу. Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15 жовтня 2024 року у справі № 457/203/24 позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 задоволено частково, витребувано транспортний засіб з володіння відповідача, що є грубим порушенням принципу недопустимості подвійного стягнення та безпідставного збагачення, передбаченого ст. 1212 ЦК України. 
Крім цього, Верховний Суд у справах щодо втрати предметів лізингу неодноразово вказував, що ризик випадкового пошкодження або втрати майна за нікчемним договором несе його власник (лізингодавець) згідно зі ст. 323 ЦК України. 
Стверджував, що відмова у задоволенні доведеного позову позивача через недоведеність зустрічних вимог відповідача є прямим порушенням засад рівності та змагальності. 
Суд також зазначав, що позивач проігнорував питання сторони відповідача щодо ціни, за якою було відчужено автомобіль, та не надано копії договорів. Проте процесуальні наслідки ухилення від відповіді згідно ст. 93 ЦПК України є іншими, а саме, у разі відмови учасника надати відповідь на запитання з поважних причин, суд може визнати обставину, для з`ясування якої ставилося запитання, встановленою або спростованою. Застосування цієї процесуальної конструкції має бути логічно пов`язане з предметом доказування. Ціна продажу автомобіля у 2017 році не має жодного правового значення для цілей застосування абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України. Історична ціна продажу не входить до предмета доказування у справі. Відповідно, ненадання відповіді на це запитання не могло потягнути за собою повну відмову в задоволенні доведеного та законного позову.
Вказував, що суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки заявам відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, які не підтверджуються обставинами даної справи та є юридично безпідставними, враховуючи, що перебіг позовної давності був зупинений (продовжений) запровадженням карантину, а згодом - введенням воєнного стану.

Відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Викладав фактичні обставини справи, наводив власні аргументи на спростування доводів апеляційної скарги щодо неподільності механізму двосторонньої реституції та правомірності висновків суду про неможливість задоволення позову за встановлених обставин справи, щодо недобросовісної поведінки позивача та помилковості тверджень про безпідставне збагачення ТОВ «Порше Лізинг Україна», щодо безпідставності доводів про дотримання строків позовної давності, щодо правомірності врахування судом процесуальної поведінки позивача та недоведеності обставин, необхідних для застосування двосторонньої реституції, щодо безпідставного посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, щодо попередньої (орієнтовної) суми судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи.

В судове засідання з`явився представник ТОВ «Порше Лізинг Україна», який заперечував проти задоволення апеляційної скарги. 
Інші учасники справи не з`явились, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення: позивачу ОСОБА_1 на поштову адресу, представнику позивача ОСОБА_2 - до електронного кабінету. Поштове відправлення, направлене позивачу ОСОБА_1 , повернуте до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України він вважається таким, що отримав судову повістку-повідомлення.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, оскільки покладення на позивача обов`язку повернути відповідачу об`єкт лізингу не є можливим через його відчуження, стороною позивача не надано суду будь-яких доказів вартості автомобіля у цінах на момент розгляду справи для надання можливості суду врахувати таку вартість, в зв`язку з чим суд дійшов переконання про відмову у задоволенні позову з підстав недоведеності розміру коштів, які підлягають стягненню на користь позивача. Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю по суті, судом не надавалося оцінки заяві відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

Судом встановлено, що 15 жовтня 2013 року відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна», як лізингодавцем, та позивачем ОСОБА_1 , як лізингоодержувачем, був укладений договір лізингу №00008751. Об`єктом лізингу став транспортний засіб VW Passat В7, 2013 року випуску, шасі НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 . Вартість об`єкту лізингу - еквівалент 44000,00 дол. США. (360404,00 грн.). Авансовий платіж - еквівалент 8800,00 дол. США. Обсяг фінансування - еквівалент 35200,00 дол. США. Кількість лізингових платежів - 60. Строк лізингу (місяців) - 60. Лізинговий платіж - еквівалент 988,99 дол. США. Адміністративний платіж - еквівалент 660,00 дол. США (а. с. 6 т. 1).
За вказаним договором лізингу позивач здійснив платежі, на підтвердження чого надав квитанції про сплату: 09 червня 2015 року - 500,00 грн.; 17 червня 2015 року - 500,00 грн.; 12 червня 2015 року - 2000,00 грн.; 27 грудня 2013 року - 8160,65 грн.; 30 грудня 2014 року - 13500,00 грн.; 07 жовтня 2014 року - 12757,97 грн.; 23 вересня 2014 року - 1200,00 грн.; 22 вересня 2014 року - 3800,00 грн.; 04 вересня 2014 року - 11768,98 грн.; 17 вересня 2014 року - 12283,26 грн.; 24 березня 2014 року - 8600,36 грн.; 02 липня 2014 року - 11800,02 грн.; 14 червня 2014 року - 11593,91 грн.; 14 червня 2014 року - 1073,77 грн.; 24 червня 2015 року - 500,00 грн.; 07 липня 2015 року - 500,00 грн.; 09 листопада 2015 року - 2000,00 грн.; 14 липня 2015 року - 500,00 грн.; 23 травня 2016 року - 10000,00 грн.; 11 січня 2016 року - 10000,00 грн.; 11 лютого 2016 року - 23256,11 грн.; 17 жовтня 2013 року - 41663,97 грн.; 17 жовтня 2013 року - 20000,00 грн.; 17 жовтня 2013 року - 25000,00 грн.; 24 березня 2015 року - 13000,00 грн.; 17 грудня 2015 року - 40000,00 грн.; 19 квітня 2015 року - 5000,00 грн.; 30 грудня 2015 року - 50000,00 грн.; 18 грудня 2015 року - 40000,00 грн.; 15 грудня 2015 року - 100000,00 грн.; 16 квітня 2015 року - 15000,00 грн.; 15 грудня 2015 року - 100000,00 грн.; 28 травня 2014 року - 11309,78 грн.; 28 травня 2014 року - 10563,84 грн. (а. с. 15 - 32 т. 1).

За даними Головного сервісного центру МВС від 06 липня 2020 року, 28 липня 2017 року було здійснено перереєстрацію транспортного засобу на нового власника ОСОБА_3 за договором, укладеним в ТСЦ, Центр 8041 (а. с. 68 т. 1). 

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року у справі №362/4088/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року, припинене право власності ТОВ «Порше Лізинг Україна» на об`єкт лізингу - транспортний засіб марки VW Passat B7 2.0 ITDI, 2013 року виробництва, шасі № шасі НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкт лізингу, а саме вказаний транспортний засіб.

Разом з цим, постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №362/4088/16-ц, копія якої знаходиться на а. с. 13 - 14 т. 1, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року скасовано, ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову. Верховний Суд зазначив, що оскільки укладений між сторонами договір фінансового лізингу не посвідчений нотаріально, він є недійсним в силу вказівки про це в законі (нікчемний правочин). Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на умовах зазначеного договору фінансового лізингу, який є недійсним, тобто таким, що не призвів до виникнення у позивача права вимагати визнання права власності на спірний автомобіль, який є предметом вказаного договору, у задоволенні цих вимог належить відмовити.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Порше Лізинг Україна» в порядку ст. 93 ЦПК України поставило позивачу питання: протягом якого часу ОСОБА_1 користувався транспортним засобом; чи здійснював ОСОБА_1 оплату на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» за користування транспортним засобом; коли і кому ОСОБА_1 відчужив транспортний засіб, за якою ціною та на підставі яких документів.

16 вересня 2025 року відповідачем ТОВ «Порше Лізинг Україна» подано до суду заяву про застосування наслідків строків позовної давності (а. с. 98 - 101 т. 2).

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що за змістом постанови Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі №362/4088/16-ц, укладений між сторонами у справі договір лізингу щодо автомобіля є нікчемним, і позивач мотивував заявлену вимогу про стягнення з відповідача сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу нікчемністю вчиненого правочину.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції правильно врахував, що Главу 58 ЦК України «Найм (Оренда)» було доповнено ст. 809-1 згідно із Законом № 1201-IX від 04 лютого 2021 року, який набрав чинності 13 червня 2021 року, тобто як на час укладення договору фінансового лізингу у 2013 році, так і на час здійснення позивачем останніх виплат по лізинговим платежам (травень 2016 року згідно наявних у справі банківських квитанцій), такі умови щодо лізингових платежів у нормах ЦК України не містилися.

У постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження №61-34771св18) викладено правовий висновок, згідно якого у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 760/18065/22 (провадження № 61-3613св24):
«У разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу, так званий «лізингодавець» зобов`язаний повернути так званому «лізингоодержувачу» сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, своєю чергою, зобов`язаний повернути лізингодавцю майно, а саме об`єкт лізингу.
Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є видом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
За частиною першою статті 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, у тому числі до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином (частини друга, третя статті 1212 ЦК України).
Правовідносини за нікчемним договором фінансового лізингу на підставі якого відбулося фактичне користування відповідачем транспортним засобом позивача за своїм змістом є кондикційними.
Оскільки договір є нікчемним з моменту його укладення, то фактичний користувач предмета лізингу, який без достатньої правової підстави за рахунок власника предмета лізингу зберіг у себе кошти, які мав заплатити за весь час користування предметом лізингу, зобов`язаний повернути ці кошти власнику на підставі частини першої статті 1212 ЦК України».

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21 (провадження № 12-35гс23) викладено правовий висновок, згідно якого, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

У постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 369/3989/22 Верховний Суд вказав, що наслідками недійсності правочину є двостороння реституція, тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Апеляційний суд, застосовуючи наслідки недійсності правочину, погодився з висновками суду першої інстанції, стягнув зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачені за таким договором платежі, при цьому не встановив, у кого зі сторін в розпорядженні перебуває ТЗ на момент розгляду справи, та не вирішив, за необхідності, питання про його повернення та відшкодування вартості користування цим майном. Тобто суд апеляційної інстанції погодився із помилковим застосуванням односторонньої реституції судом першої інстанції, що суперечить положенням статті 216 ЦК України, і не спростував посилання відповідача на перебування ТЗ у розпорядженні позивача.

Крім того, суд першої інстанції також врахував правові висновки, сформульовані в постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року в справі №468/176/18-ц, згідно яких: «Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі на підставі нікчемного договору фінансового лізингу, мають певні особливості, а саме: з моменту виникнення між сторонами у справі описаних правовідносин - позивач користувався предметом лізингу, який належить на праві власності ТОВ «Автокредит Плюс». В оцінці доводів касаційної скарги про те, що не підлягають стягненню із товариства на користь позивача грошові кошти, сплачені ним за користування предметом лізингу у період з 29 квітня 2014 року до 29 листопада 2016 року, Верховний Суд врахував, що укладений договір лізингу є нікчемним в усій сукупності його умов та додатків до нього. Відповідно, жодні положення зазначеного нікчемного договору не можуть бути застосовані судом для обрахунку, у тому числі і умови про оплату за користування предметом лізингу. Верховний Суд у таких висновках виходить з того, що визначена у договорі плата за користування предметом лізингу відповідно до додатку №2 до договору, а також зазначені в абзаці другому частини першої статті 216 ЦК України суми відшкодування вартості за користування майном (у справі, яка переглядається, - автомобілем) не є тотожними правовими категоріями, а тому друга категорія не може бути обрахована із застосуванням умов нікчемного правочину. Правилами абзацу другого частини першої статті 216 ЦК України визначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. ТОВ «Автокредит Плюс» не посилається, не обґрунтовує та не доводить розмір відшкодування вартості користування спірним майном за цінами, які існували за користування таким майном на момент розгляду і вирішення справи судом. Так, під час розгляду справи судами не встановлено, що об`єкт лізингу, що підлягає поверненню за правилами двосторонньої реституції, є пошкодженим або несправним, а так само не доведено обсягу відшкодування, визначеного за правилом абзацу 2 частини першої статті 216 ЦК України. Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 750/11600/16-ц (провадження №61-34771св18), підстав відступити від зазначеного висновку не встановлено. Верховний Суд врахував, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від позивача лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про застосування до спірних правовідносин правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 288/383/15-ц (провадження № 61-6009св18). У справі, яка переглядається, суд першої інстанції застосував наслідки нікчемності договору фінансового лізингу (двосторонню реституцію) шляхом повернення лізингоодержувачу сплаченої ним суми та зобов`язання останнього повернути лізингодавцю об`єкт лізингу. Разом з тим, у цій справі судами не встановлювались обставини і не перевірялись підстави щодо покладення на лізингоодержувача обов`язку зі сплати лізингодавцеві коштів за користування предметом лізингу, такі позовні вимоги ТОВ «Автокредит Плюс» не заявлялись і такими підставами зустрічний позов не обґрунтовувався».

У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2025 року у справі № 905/20/23 зазначено таке:
«Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 Цивільного кодексу України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.
Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий».

Розглядаючи дану справу, судом першої інстанції правомірно враховано, що застосовуючи наслідки нікчемності договору та виходячи з правил двосторонньої реституції, суд має повернути сторони правочину у стан, що існував до укладення такого договору, тобто лізингодавець має повернути сплачені йому лізингові платежі, а лізингоодержувач має повернути лізингодавцю об`єкт лізингу.

Оскільки судом встановлено, що позивач після набуття на підставі судових рішень права власності на автомобіль 28 липня 2017 року відчужив його на користь ОСОБА_3 до того, як такі рішення були скасовані Верховним Судом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що покладення на позивача обов`язку повернути відповідачу об`єкт лізингу за даних обставин не є можливим.

Також суд першої інстанції врахував, що позивачем не було надано відповіді на поставлені йому стороною відповідача у першій заяві по суті справи (відзиві на позов) питання згідно положень ст. 93 ЦПК України, зокрема, щодо ціни, за якою був відчужений автомобіль, і не надано суду будь-яких доказів вартості автомобіля у цінах на момент розгляду справи, для надання можливості суду врахувати таку вартість.

Виходячи з вищевикладеного, не впливають на правильність рішення суду першої інстанції про відмову в позові як недоведеному та необґрунтованому та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що сама по собі констатація нікчемності договору касаційною інстанцією у 2019 році змінила правовідносини сторін, трансформувавши їх з договірних у кондикційні та реституційні; що позивач втратив право на майно, але набув право вимагати повернення всього сплаченого за нікчемним правочином, і платежі, які були сплачені як аванс або покупна плата за майбутнє набуття права власності, утримуються лізингодавцем безпідставно з моменту встановлення нікчемності договору та підлягають поверненню, оскільки перехід права власності так і не відбувся.

Апеляційний суд наголошує, що саме по собі визначення правовідносин як кондикційних не означає можливості одностороннього повернення виконаного за нікчемним правочином без урахування обов`язку іншої сторони повернути отримане нею.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про відмову у задоволенні позову, з підстав недоведеності розміру коштів, які підлягають стягненню на користь позивача.

Апеляційний суд вважає такі висновки правильними, оскільки за таких обставин застосування наслідків недійсності правочину у запропонований позивачем спосіб призвело б до одностороннього повернення виконаного ним за нікчемним правочином без одночасного вирішення питання про повернення або відшкодування вартості отриманого ним майна, що не відповідає вимогам частини першої статті 216 ЦК України.

Апеляційний суд не може погодитись з хибними доводами позивача в апеляційній скарзі, що висновки суду першої інстанції про неможливість застосування двосторонньої реституції через відчуження автомобіля та недоведення його вартості для здійснення зустрічного відшкодування відповідачу суперечать ст. 216 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, застосовуючи які, суд першої інстанції мав би стягнути на користь позивача доведену суму коштів і паралельно вирішити долю зустрічного зобов`язання позивача перед відповідачем.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 918/1043/21, на яку посилається позивач, зазначено, що «Задовольняючи позов у цій справі, суд першої інстанції визнав недійсним договір та стягнув з підприємства на користь ліцею сплачені за цим правочином 199 850,40 грн. Однак суд помилково не присудив повернути від ліцею на користь підприємства майно, яке було отримано позивачем на виконання договору за видатковою накладною № РН-000013 від 24 грудня 2019 року. Суд апеляційної інстанції цю помилку не виправив».

Отже, у справі № 918/1043/21 не було встановлено обставин відчуження майна стороною, яка придбала його за недійсним договором, і судом була застосована саме двостороння реституція, натомість у справі, що переглядається, в зв`язку з відчуженням позивачем автомобіля VW Passat В7, 2013 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_2 , придбаного за недійсним договором лізингу, повернення позивачем майна не є можливим.

При цьому наведений правовий висновок не свідчить про можливість застосування односторонньої реституції у випадку, коли повернення отриманого за недійсним правочином майна в натурі є неможливим. Навпаки, із наведеного висновку вбачається, що при застосуванні двосторонньої реституції суд має визначити наслідки щодо майна, отриманого кожною зі сторін правочину.

Не приймаються апеляційним судом, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та відхиляються як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що суд встановив розмір коштів, безпідставно набутих відповідачем, які відповідно підлягали стягненню з відповідача, однак одночасно констатував недоведеність розміру коштів, які підлягали стягненню на користь позивача;
доводи апеляційної скарги, що право лізингодавця вимагати компенсації вартості втраченого майна не позбавляє лізингоодержувача права вимагати повернення своїх коштів;
доводи ОСОБА_1 , що згідно ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі, а отже ТОВ «Порше Лізинг Україна» не позбавлене права на подання віндикаційного позову до титульного власника автомобіля, що також є способом відновлення порушених прав за нікчемним правочином;
що відмова у задоволенні доведеного позову позивача через недоведеність зустрічних вимог відповідача є прямим порушенням засад рівності та змагальності;
що ціна продажу автомобіля у 2017 році не має жодного правового значення для цілей застосування абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, не входить до предмета доказування у справі, і відповідно, ненадання відповіді на це запитання відповідача в порядку ст. 93 ЦПК України не могло потягнути за собою повну відмову в задоволенні доведеного та законного позову, - враховуючи наступне.

Так, оскільки позивач, звертаючись до суду з позовом саме про застосування наслідків недійсного правочину, не довів вартості відчуженого ним автомобіля для надання можливості суду врахувати таку вартість і відшкодувати її відповідачу, його аргументи не відповідають положенням ст. 216 ЦК України щодо зобов`язання кожної зі сторін недійсного правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи наведене, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом аргументи ОСОБА_1 , що згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 09 березня 2021 року у справі № 468/176/18-ц, неможливість повернення майна в натурі не блокує право на стягнення безпідставно утримуваних коштів, а лише трансформує зустрічний обов`язок із натурального в грошовий.

Крім того, апеляційний суд враховує, що у справі № 468/176/18-ц, на яку посилається позивач, судами було стягнуто з відповідача на користь позивача сплачені за договором лізингу платежі, та після виплати такої суми на користь позивача, зобов`язано останнього повернути автомобіль відповідачу ТОВ «Автокредит Плюс».

Апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги, що відмовивши позивачу у стягненні коштів через відчуження автомобіля, суд легалізував безпідставне збагачення ТОВ «Порше Лізинг Україна», яке отримало значну суму коштів за нікчемним правочином і при цьому, зберігши титул власника автомобіля, реалізувало своє право та пред`явило віндикаційний позов щодо повернення собі ще й транспортного засобу, що є грубим порушенням принципу недопустимості подвійного стягнення та безпідставного збагачення, передбаченого ст. 1212 ЦК України.

Так, з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15 жовтня 2024 року у справі № 457/203/24 позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_4 задоволено частково, витребувано транспортний засіб з володіння відповідача. Разом із тим, на даний час судове рішення не набрало законної сили в зв`язку з його апеляційним оскарженням відповідачем, і на даний час провадження у справі зупинене ухвалою апеляційного суду від 10 жовтня 2025 року до припинення перебування відповідача у складі Збройних Сил України, які переведені на воєнний стан (https://reyestr.court.gov.ua/Review/130906109).

Отже, за встановлених обставин, майно, яке було відчужене за недійсним договором лізингу 15 жовтня 2013 року, не було повернуте власнику ТОВ «Порше Лізинг Україна», що спростовує доводи апеляційної скарги про порушення принципу недопустимості подвійного стягнення та безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги, що Верховний Суд у справах щодо втрати предметів лізингу неодноразово вказував, що ризик випадкового пошкодження або втрати майна за нікчемним договором несе його власник (лізингодавець) згідно зі ст. 323 ЦК України, відхиляються апеляційним судом як неспроможні, оскільки не мають відношення до предмета позову про застосування наслідків недійсності правочину у справі, що переглядається.

Апеляційний суд не може погодитися з аргументами ОСОБА_1 , що суд першої інстанції у рішенні не надав оцінки заявам відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, з огляду на те, що сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16).

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 вересня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.