УХВАЛА

24 липня 2026 року 
м. Київ

справа №990/265/26
адміністративне провадження № П/990/265/26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоус О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Олендера І.Я.,
перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Представництво ЄС, про усунення бездіяльності та вчинення дій, відшкодування шкоди, -
УСТАНОВИВ:
29 червня 2026 року до Верховного Суду як суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Представництво ЄС, в якій позивач просить:
- "зобов`язати Верховну Раду України усунути бездіяльність, вжити дії щодо усунення проявів дискримінації жінок у сесійній залі парламенту та заборонити всім державним службовцям вживати мобінг і психотропні речовин" у колективі Верховної Ради України;
- зобов`язати відповідача дати оцінку діям державного службовця ОСОБА_2 , який на робочому місці у ВРУ 10 червня 2026 року умисно здійснив наругу над жінками, в т.ч. ЗСУ;
- стягнути з Верховної Ради України на користь інваліда війни 1гр. шкоду у розмірі зарплати депутата;
- зобов`язати депутатів Верховної Ради України виконувати ст. 2 Конвенції ООН, а саме: "вживати відповідних законодавчих та інших заходів, включаючи санкції там, де це необхідно, що забороняють будь-яку дискримінацію щодо жінок; вживати всіх відповідних заходів, включаючи законодавчі, щодо зміни або скасування чинних законів, постанов, звичаїв і практики, що являють собою дискримінацію щодо жінок";
- викликати до суду та допитати депутатів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 за події 10 червня 2026 року, долучити Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи CM/Rec(2019)1 "Запобігання та боротьба з сексизмом".
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 червня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: Желтобрюх І.Л. - головуючий суддя, судді: Білоус О.В., Блажівська Н.Є., Васильєва І.А., Олендер І.Я.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року позов залишено без руху та запропоновано позивачу у десятиденний строк з дня отримання ухвали про залишення позову без руху усунути недоліки шляхом подання до Суду уточненої позовної заяви. 
13 липня 2026 року на адресу Суду від позивача надійшла заява про відвід суддям Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Желтобрюх І.Л., Білоусу О.В., Блажівській Н.Є., Васильєвій І.А., Олендеру І.Я. від участі у розгляді справи № 990/265/26.
Як на підставу заявленого відводу ОСОБА_1 зазначив, що, на його переконання, наявні обставини, які викликають сумніви у неупередженості та об`єктивності суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, тому останні не можуть брати участь у вирішення цього спору.
Ухвалою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 15 липня 2026 року визнано відвід необґрунтованим, а заяву про відвід суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Желтобрюх І.Л., Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Олендера І.Я. передано до Секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення судді, який не входить до складу суду, що розглядає цю справу, в порядку, передбаченому КАС України, для розгляду заяви.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу від 16 липня 2026 року, заяву про відвід суддів Желтобрюх І.Л., Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Олендера І.Я. у справі № 990/265/26 розподілено на суддю Бившеву Л.І.
Ухвалою Верховного Суду від 16 липня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід колегії суддів Желтобрюх І.Л., Білоуса О.В., Блажівської Н.Є., Васильєвої І.А., Олендера І.Я. у розгляді справи №990/265/26. Дійшовши висновку, що такі не підтверджують наявності обставин, які могли б за суб`єктивними чи об`єктивними критеріями викликати сумнів в об`єктивності або неупередженості складу Суду при розгляді цієї справи, як це передбачено пунктом 4 частини першої статті 36 КАС України, оскільки фактично є припущеннями позивача й не підтверджені належними та допустимими доказами.
Як зазначалося раніше, ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України. За мотивами Суду, викладені у позові вимоги щодо усунення бездіяльності Верховної Ради України, вжиття заходів проти дискримінації, заборони вживання певних речовин та відшкодування шкоди не містили належного правового обґрунтування, конкретизації обов`язків відповідача та розрахунку заявлених сум. Зокрема, позивачеві було вказано на необхідність роз`яснити юридичний зміст бездіяльності колегіального органу влади, визначити вид та розмір шкоди з наданням відповідних доказів, а також обґрунтувати процесуальний статус Представництва ЄС як третьої особи. А тому запропоновано позивачу привести позовну заяву у відповідність до вимог процесуального закону, а також з викладенням у ній обставин та обґрунтувань, з якими позивач пов`язує порушення своїх прав, свобод та інтересів відповідними рішеннями, діями чи бездіяльністю такого суб`єкта/таких суб`єктів, з посиланням на відповідні докази.
Позивачу надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали.
Копія ухвали Верховного Суду від 01 липня 2026 року відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (штрихкодовий ідентифікатор R067219133216) отримана позивачем 13 липня 2026 року.
Скориставшись наданим процесуальним правом та на виконання вимог ухвали Верховного Суду позивач надав уточнену позовну заяву як додаток до основної, у якій намагався усунити виявлені Судом недоліки.
Перевіривши зміст позовних вимог після їх уточнення Суд приходить до висновку, про те, що позивачем не виконані вимоги пунктів 3, 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, не зазначено обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги та не вказано випадки, визначені Конституцією та Законами України для звернення до адміністративного суду з цим позовом. Таким чином ОСОБА_1 не були усунуті недоліки позовної заяви у визначний судом строк.
Аналізуючи зміст позову, Суд виходить з того, що адміністративний позов завжди має індивідуальний характер і спрямований на захист конкретних прав, свобод чи інтересів особи в її правовідносинах з певним суб`єктом владних повноважень.
Відтак, у позовній заяві має вказуватись на конкретно визначене право, що підлягає захисту та яке порушив відповідач, наведено перелік обставин чи фактів, з якими позивач пов`язує порушення свого права та які утворюють привід для звернення до суду, а також позовна заява має містити чітко сформульовані вимоги до відповідача, які суд має застосувати з метою захисту порушеного права, і такі мають узгоджуватися зі ст. ст. 5, 245 КАС України.
Саме тому в ухвалі Верховного Суду від 01 липня 2026 року, якою позов ОСОБА_1 був залишений без руху, Суд вказував на те, що позивач мав навести чіткі правові та фактичні підстави звернення до суду, довівши наявність безпосереднього негативного впливу стверджуваних порушень з боку відповідача на його правовий статус, що є обов`язковою умовою для реалізації права на судовий захист в порядку адміністративного судочинства.
Недоліки первинної скарги заявником усунуто лише частково, а саме: в частині надання письмового підтвердження про відсутність інших позовів. Водночас, ключові зауваження суду щодо змісту та обґрунтування вимог залишилися фактично проігнорованими.
Так у своїй ухвалі від 01 липня 2026 року Суд наголошував на необхідності конкретизації: які саме законні обов`язки не виконала Верховна Рада України як колегіальний орган. В уточненій позовній заяві позивач знову ототожнює дії окремих посадових осіб (Спікера ВРУ) та народних депутатів із бездіяльністю всього Парламенту. Проте, згідно з практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, постанова від 15 червня 2021 року у справі №904/5726/19, на яку посилається сам позивач), хоча суд і застосовує принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), обов`язок викладення фактичних обставин справи та чітке визначення предмета спору покладається саме на позивача. Позивач не вказав, яка норма закону зобов`язує ВРУ інституцно реагувати на приватні репліки окремих депутатів у сесійній залі у спосіб, визначений позивачем. ЄСПЛ у рішенні «Беллет проти Франції» (Bellet v. France) наголошує, що право на доступ до суду має бути «ефективним», що передбачає наявність у особи чіткої можливості оскаржити діяння, яке становить втручання у її права. У даному випадку, через відсутність конкретизації юридичного обов`язку відповідача, предмет спору залишається абстрактним, що унеможливлює його судовий розгляд.
Відповідно до пункту три частини п`ять ст. 160 КАС України, позовна заява повинна містити обґрунтований розрахунок сум, що стягуються. Суд зауважує, що поняття «обґрунтований розрахунок» передбачає зазначення конкретної грошової суми у національній валюті, методику її обчислення та надання доказів, які підтверджують склад і розмір шкоди. Позивачем зазначено вимогу про стягнення шкоди «у розмірі зарплати депутата» та не визначено навіть вид шкоди (матеріальна чи моральна), а також не наведено доказів причинно-наслідкового зв`язку між діями ВРУ та понесеними втратами. Вимоги про відшкодування шкоди повинні бути належним чином обґрунтовані та підтверджені документально. Відсутність чіткого грошового виміру вимог унеможливлює визначення ціни позову та належну перевірку обґрунтованості таких претензій судом.
Стаття 49 КАС України чітко визначає, що треті особи залучаються, якщо рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи чи обов`язки. Позивач, попри вказівку Суду, не навів жодного юридичного аргументу, яким чином спір між громадянином України та Верховною Радою України щодо етики поведінки депутатів може змінити правовий статус дипломатичної установи іноземного об`єднання. Незазначення фактичного зв`язку між предметом спору та інтересами третьої особи свідчить про невиконання вимог ухвали суду та порушення принципу процесуальної економії, оскільки безпідставне залучення учасників призводить до затягування розгляду справи.
Суд додатково зазначає, що залучення Представництва ЄС як третьої особи залишилося юридично не обґрунтованим, а вимоги зобов`язального характеру - декларативними, що унеможливлює відкриття провадження у справі. Формальне виконання лише однієї з вимог суду (щодо підтвердження відсутності інших позовів до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав) не свідчить про належне усунення всіх процесуальних перешкод для розгляду справи.
Стосовно вимоги позивача «заборонити всім державним службовцям вживати мобінг і психотропні речовини» або «надати оцінку діям державного службовця» Суд вбачає, що такі мають декларативний та загальний характер. Натомість адміністративний суд, згідно зі статтями 2, 266 КАС України, здійснює захист порушених прав конкретної особи шляхом перевірки законності рішень чи дій суб`єкта владних повноважень, а не шляхом встановлення абстрактних етичних правил чи надання моральних оцінок.
Разом з тим, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб таке порушення було реальним, стосувалося індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Зважаючи на те, що позивач у встановлений судом строк не усунув у повному обсязі недоліки позовної заяви, визначені в ухвалі Верховного Суду від 01 липня 2026 року, а саме: не надав обґрунтованого розрахунку заявленої до стягнення суми шкоди, не конкретизував зміст позовних вимог та не навів правових підстав для звернення з позовом до Верховної Ради України як колегіального органу. Суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає поверненню позивачеві на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України. 
Варто окремо зауважити, що у позовній заяві позивач просив про надання допомоги в оформленні позовної заяви, разом з тим, в ухвалі Верховного Суду від 01 липня 2026 року, йому було роз`яснено, що така допомога стосується виключно технічної форми, а не змістовного наповнення позову, що підтверджується наведеними Судом висновками Великої Палати Верховного Суду.
Як вже було зазначено в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд не може і не має права формулювати зміст і обсяг позовних вимог замість позивача, самостійно підбирати правові підстави заявленого позову, визначати відповідачів, до яких позивач має і заявляє до суду вимоги, оскільки це є прямим порушенням фундаментальних принципів судочинства: диспозитивності (сторони самі вирішують, які вимоги заявляти), змагальності й рівності сторін (суд має бути незалежним та неупередженим арбітром, а не адвокатом позивача).
Крім того, Судом було наголошено, що у випадках, коли заявники не мають спеціальних знань у сфері права, для належного й ефективного судового захисту своїх прав, держава гарантує надання відповідних правових послуг за кошти Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел для соціально незахищених верств населення.
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Підстави та порядок реалізації цього права на надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги, визначені Законом України від 2 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».
Отже, на законодавчому рівні закріплені державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги і для реалізації своїх прав позивач міг звернутися по правову допомогу до відповідного територіального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Висунуті Судом вимоги щодо усунення недоліків позовної заяви не є суто формальними та за своїм юридичним змістом не можуть бути усунені безпосередньо в процесі розгляду справи по суті. Оскільки Верховний Суд у цій категорії справ виступає як суд першої інстанції (стаття 266 КАС України), вирішення питань прийнятності позову залежить від визначення предмету спору, змісту їх вимог та кола відповідачів, які чітко визначені статтею 266 КАС України, має передувати відкриттю провадження. Відсутність конкретики у позовних вимогах та правового обґрунтування на цій стадії унеможливлює подальший судовий розгляд, оскільки суд не може перебирати на себе функції позивача щодо формування правової позиції вже після початку слухань, що було б порушенням принципів змагальності та диспозитивності адміністративного судочинства.
Оскільки право на доступ до суду не є абсолютним ("Ґолдер проти Сполученого Королівства"), дотримання встановлених законом вимог до позовної заяви є обов`язком заявника, а їх ігнорування унеможливлює розгляд спору по суті.
Відповідно до частини 5 статті 169 КАС України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи без розгляду не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
Керуючись статтями 169, 248, 256, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, 
У Х В А Л И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Верховної Ради України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Представництво ЄС, про усунення бездіяльності та вчинення дій, відшкодування шкоди - повернути позивачеві з усіма доданими до неї документами.
Копію ухвали про повернення позовної заяви надіслати особі, яка подала позовну заяву.
Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.
Суддя-доповідач Л. Желтобрюх
Судді О.В Білоус
Н.Є. Блажівська
І.А. Васильєва
І.Я. Олендер