ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 серпня 2026 року 
м. Харків
справа № 638/18301/20
провадження № 22-ц/818/4349/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, 
третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору – ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2026 року в складі судді Тимченка А.М. по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа:Служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей ХМР про визначення місця проживання дітей разом з батьком, -

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Шевченківського районного суду міста Харкова перебуває цивільна справа за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком.
Так, ухвалою суду від 08 квітня 2021 року було відкрито загальне позовне провадження у справі за первісним позовом, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 14 червня 2021 року зустрічний позов було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.
Ухвалою суду від 25 березня 2025 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
30 квітня 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою третьої особи з самостійними вимогами до позивача за первісним позовом, в якій просила суд:
- задовольнити позовні вимоги, які зазначені у позовній заяві (зустрічна) про визначення місця проживання малолітніх доньок з батьком від 06.04.2021, а саме: визначити місце проживання малолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з батьком ОСОБА_2 , за місцем постійного проживання та реєстрацією за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 заявила клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, яке мотивоване тим, що пропуск строку на подання позовної заяви зумовлений поважними причинами, а саме у зв`язку з неповідомленням її про права на проживання та не розлучення з сестрою ОСОБА_5 , про що вона дізналась лише від адвоката, з яким уклала договір про надання правничої допомоги за згодою батька.
Ухвалою суду від 01 вересня 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку на подання позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами до позивача за первісним позовом та залучення у якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги у справі № 638/18301/20 відмовлено.
Постановою Харківського апеляційного суду від 18 лютого 2026 року ухвалу суду від 01.09.2025 скасовано, справу направлено для продовження розгляду.
07 квітня 2026 року ОСОБА_3 вдруге звернулася до суду з позовною заявою третьої особи з самостійними вимогами до позивача за первісним позовом, в якій просила суд:
- визначити місце проживання її молодшої сестри разом із батьком;
- забезпечити відновлення сімейних зв`язків між нею та її сестрою.
Крім того, ОСОБА_3 просила суд поновити пропущений строк на подання позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2026 року клопотання третьої особи, що заявляє самостійні позовні вимоги на боці позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про поновлення строку на звернення до суду із позовною заявою задоволено.
Поновлено ОСОБА_3 процесуальний строк на звернення до суду із позовною заявою третьої особи, що заявляє самостійні позовні вимоги у справі № 638/18301/20.
У прийнятті позовної заяви та відкритті провадження за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей по Шевченківському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітніх дітей разом з матір`ю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком - відмовлено.
Ухвала вмотивована тим, що правом на подання позову про визначення місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, наділені лише батьки дитини, які не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що Сімейний кодекс України не наділяє рідну сестру чи брата такої дитини на подання позову щодо визначення місця її проживання. У зв`язку з чим дійшов висновку, що вимоги неповнолітньої ОСОБА_3 , яка є сестрою ОСОБА_4 , про визначення місця проживання останньої разом з батьком не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Крім того, суд першої інстанції констатував, що вимоги про забезпечення відновлення сімейних зв`язків між ОСОБА_3 та її сестрою – ОСОБА_4 не є самостійними вимогами, оскільки не містять та не можуть містити ані конкретного способу захисту порушеного права, ані визначення особи, яка повинна відповідати за такими вимогами (відповідача). Таким чином, суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 щодо забезпечення відновлення сімейних зв`язків між нею та сестрою також не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, як самостійні позовні вимоги. 
Не погодившись з ухвалою суду ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2  подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу в частині відмови у прийнятті позовної заяви та відкритті провадження за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору скасувати та постановити нову ухвалу, якою прийняти позовну заяву ОСОБА_3 , відкрити провадження за її позовом, як третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, залучити її до участі у справі з наданням процесуальних прав позивача та передати справу до суду першої інстанції для продовження розгляду з урахуванням висновків суду апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що формально застосовуючи норми ЦПК України, суд першої інстанції фактично позбавив дитину права на судовий захист, усунув її від участі у справі, звів її процесуальну роль до «об`єкта», а не до суб`єкта права, що прямо суперечить ст. 55 Конституції України. Вважає, що суд створив непропорційне обмеження, повністю виключивши можливість розгляду позовних вимог.
Вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про відсутність самостійних вимог, фактично оцінивши зміст позову формально, не врахувавши сутність вимог. Висновок про те, що вимоги зводяться до підтримки батька є штучними і маніпулятивними. Суд першої інстанції проігнорував фактичний зміст позову, а саме право дитини на проживання у сімейному середовищі, право на збереження зв`язків із сестрою, самостійний інтерес у результаті спору.
Вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що лише батьки мають право звертатися з вказаним позовом, оскільки вказаний спір не лише про місце проживання, а й про сімейні зв`язки та право на спілкування.
Крім того, посилаючись на практику ЄСПЛ, зокрема висновки у справі Kudla v. Poland, наголошує на безпідставності висновку суду першої інстанції щодо обмеження прав дитини з метою уникнення затягування справи, в той час, як висновком ЄСПЛ встановлено, що швидкість не дорівнює справедливості. Отже, вважає, що недопустимо жертвувати правами дитини заради строків.
Отже, вказує, що суд першої інстанції звузив право на доступ до суду, неправильно застосував ЦПК України, проігнорував міжнародні стандарти та фактично усунув дитину від процесу. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Так, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 не є самостійними, а зводяться до підтримання зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи із наступних обставин.
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання (частина перша статті 2 СК України).
Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Відповідно до частини другої статті 6 СК України малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Аналогічні положення закріплені й у статті 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга). Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів), або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (частина третя).
Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
Так, згідно з ч. 2 ст. 47 ЦПК України, неповнолітні особи віком від 14 до 18 років мають право особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати обов`язки у суді, у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. 
Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 152 СК України дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій.
Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (частина перша статті 48 ЦПК України).
Здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи, яка виникає у момент народження (частина перша статті 25 ЦК України). Цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій (частина перша статті 30 ЦК України).
ЦК України розрізняє такі види дієздатності фізичної особи: часткову - до чотирнадцяти років (стаття 31), неповну - від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (стаття 32) та повну - яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) (стаття 34).
За статтею 46 ЦПК України цивільна процесуальна правоздатність - це здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи; її мають усі фізичні і юридичні особи.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Відповідно до статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. Треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, користуються усіма правами і несуть усі обов`язки позивача. Після вступу у справу третьої особи, яка заявила самостійні вимоги щодо предмета спору, справа за клопотанням учасника справи розглядається спочатку.
Участь третіх осіб у цивільній справі зумовлена тим, що судовий спір між сторонами прямо (для третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги) або опосередковано (для третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги) стосується прав та інтересів інших осіб, тому участь у справі третіх осіб є формою захисту їх прав та інтересів, що пов`язані із спірним правовідношенням.
Самостійні вимоги третіх осіб повинні стосуватися предмета спора.
Третя особа може пред`явити позов лише щодо тих осіб, які є сторонами у справі.
Як вбачається з матеріалів справи, 07 квітня 2026 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, звернулася до суду з позовною заявою про визначення місця проживання її молодшої сестри разом з батьком та про забезпечення відновлення сімейних зв`язків між нею та її сестрою.
Дослідивши та детально проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів, не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для відмови у відкритті провадження за вказаною позовною заявою, оскільки вони ґрунтуються на неналежному застосуванні норм процесуального й матеріального права та є передчасними.
Так, відповідно до положень цивільного процесуального законодавства, право на звернення до суду, зокрема право на пред`явлення позову та право на його задоволення є різними за своєю правовою природою поняттями.
Питання наявності у позивача права на звернення до суду вирішується на стадії відкриття провадження у справі. 
Якщо ж позов подано особою, яка має процесуальну дієздатність і позовна заява відповідає вимогам процесуального закону, суд зобов`язаний відкрити провадження у справі.
Натомість питання наявності у особи матеріального права на позов, зокрема питання дійсного порушення, невизнання чи оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача, суд повинен з`ясувати саме під час розгляду справи по суті.
Відсутність же у позивача порушеного права чи охоронюваного законом інтересу, а також відсутність правової заінтересованості є підставою для ухвалення судового рішення про відмову у задоволенні позову, а не відмову у відкритті провадження у справі.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною і достатньою підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Враховуючи, що під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено відсутність у позивачки самостійних вимог та порушеного права у спірних правовідносинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку по суті спору про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , проте помилково сформулював резолютивну частину рішення, дійшовши висновку про необхідність відмови у відкритті провадження. 
Виходячи з того, що ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, судова колегія вважає за необхідне відповідно до статті 379 ЦПК України апеляційну скаргу – задовольнити, ухвалу судді - скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі законного представника ОСОБА_2 , – задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 30 квітня 2026 року, – скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий        О. Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук