ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2026 року
м. Київ

справа № 638/7749/24
провадження № 61-2779св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А, Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство «Укрсиббанк»
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк», яка підписана представником Лизуненком Сергієм Олександровичем, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року у складі судді Подус Г. С., додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року у складі судді Подус Г. С. та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Яцини В. Б., Мальованого Ю. М.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2024 року Акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - АТ «Укрсиббанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в межах вартості прийнятого у спадщину майна.
Позов обґрунтований тим, що  ОСОБА_4 , відповідно до укладеного з АТ «Укрсиббанк» договору про надання споживчого кредиту №11384566000 від 20 серпня 2008 року, отримав кредитні кошти у розмірі 24 000 дол. США, зобов`язався їх повернути та сплатити плату за кредит на умовах кредитного договору, але у будь якому випадку повернути кредит та плату за кредит у повному обсязі не пізніше 19 серпня 2022 року.
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_4 уклав з АТ «Укрсиббанк» договір іпотеки від 26 серпня 2008 року та передав в іпотеку банку квартиру, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно з укладенням договору були зареєстровані заборона відчуження та обтяження іпотекою. 
В зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору виникла прострочена заборгованість та у 2015 році банк звернувся з позовом до позичальника ОСОБА_4 та поручителя ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що існувала станом на 11 листопада 2015 року у розмірі 18 961,15 дол. США та 13 394,15 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом строкова 15 871,96 дол. США, заборгованості за кредитом прострочена 1 321,32 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом поточна 0,05 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом прострочена 1 767,82 дол. США, заборгованості по пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором в межах позовної давності 5 554,46 грн, заборгованості по пені за несвоєчасну сплату процентів 7 839,69 грн.
Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2019 року по справі № 623/5113/15-ц позов в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_4 задоволено та вирішено стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором № 11384566000 від 20 серпня 2008 року у розмірі 18 961,15 дол. США та 13 394,15 грн та судовий збір в сумі 6 674,63 грн. В частині стягнення боргу з поручителя ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою від 26 березня 2020 року приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д. В. встановлено, що 26 березня 2020 року до приватного виконавця надійшла заява ОСОБА_1 , який є сином боржника ОСОБА_4 , в якій повідомляється, що боржник ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 від 09 січня 2020 року. Ураховуючи викладене, керуючись вимогами пункту 3 частини першої статті 39, статтею 40 виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено. Вказана інформація стала відома позивачу під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у жовтні 2020 року.
Дізнавшись про смерть боржника у жовтні 2020 року та не маючи інформації щодо спадкоємців боржника, банк звернувся до Ізюмської державної нотаріальної контори з вимогою до спадкоємців від 30 жовтня 2020 року та просив нотаріуса надати інформацію про спадкоємців, які прийняли спадщину, коли та кому видано свідоцтво про спадщину.
Ізюмська державна нотаріальна контора не надала інформацію про спадкоємців. 01 червня 2023 року банк звернувся з запитом до Ізюмської державної нотаріальної контори щодо надання інформації про спадкоємців та чи видано свідоцтво про право на спадщину. Однак, на запит банку інформація нотаріальною конторою надана не була.
Після смерті ОСОБА_4 рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 листопада 2019 року та зобов`язання за вказаним кредитним договором залишаються не виконаними.
Відповідач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_4 та є спадкоємцем за законом першої черги. Спадщину крім ОСОБА_1 , також прийняли син померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 та донька померлого - ОСОБА_2 . В порушення вимог статті 1281 ЦК України, відповідачі, володіючи інформацією про наявність боргу, не повідомили банк як кредитора про відкриття спадщини. 
Враховуючи викладене, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач просив стягнути на користь АТ «Укрсиббанк» з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах по 6 320,38 дол. США та 4 464,72 грн заборгованості за кредитним договором № 1138456600 від 20 серпня 2008 року в межах вартості прийнятого у спадщину майна. 
Короткий зміст судових рішень судів першої інстанції та апеляційної інстанцій
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року провадження у цивільній справі за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в межах вартості прийнятого у спадщину майна за кредитним договором закрито.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що обґрунтування позовних вимог у справі №623/5113/15-ц та 638/7749/24 є тотожним. Позивач у своєму позові, з яким він повторно звернувся до суду, по суті вказав тотожні підстави позову, які стосуються обставин стягнення заборгованості за кредитним договором № 11384566000 від 20 серпня 2008 року у розмірі 18 961,15 дол. США, 13 394,15 грн, а також судового збору в сумі 6 674,63 грн. Той факт, що у першій справі відповідачем заявлено позов до ОСОБА_4 , а у другій до його дітей - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не змінює зміст спірних правовідносин, оскільки в силу частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Приймаючи до уваги наявність судового рішення, що набрало законної сили між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року заяву адвоката Дудника В. В. про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в межах вартості прийнятого у спадщину майна за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто із АТ «Укрсиббанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2500 грн. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено.
Враховуючи наявність письмового відзиву, а також інших процесуальних документів, поданих у справі, суд вважав, що витрати на послуги адвоката в розмірі 2500 грн за даною справою є співмірними зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт.
Постановою Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року апеляційні скарги АТ «Укрсиббанк», в особі представника Ярослави Гладиш на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року залишено без задоволення. Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанцій погодився з висновком суду першої інстанції про те, що факт того, що у першій справі відповідачем було заявлено позов до ОСОБА_4 , а у другій до його дітей - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не змінює зміст спірних правовідносин, оскільки в силу частини першої статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.
Порушене право АТ «УкрСиббанк» в цьому конкретному випадку підлягає захисту шляхом заміни боржника виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника, яке набрало законної сили.
Усі виниклі правовідносини між банком та спадкоємцями боржника повинні вирішуватись за правилами Розділу VI ЦПК України в рамках справи № 623/5113/15-ц, а не шляхом пред`явлення нового позову до спадкоємців боржника.
Це має суттєве юридичне значення, оскільки в іншому випадку зазначене призведе до того, що одні й ті самі позовні вимоги будуть розглядатися двічі, що є неприпустимим і спричинить порушення вимог закону.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
02 березня 2026 року АТ «Укрсиббанк», через представника Лизуненка С. О., засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просило скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суд першої інстанції та апеляційний суд помилково не звернули уваги, що постановою державного виконавця виконавче провадження № НОМЕР_2 щодо ОСОБА_4 закрито на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку зі смертю боржника. Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника;
суди у цій справі не врахували, що правова можливість для кредитора спадкодавця звернутися з позовом до спадкоємців, які не виконують своїх зобов`язань, не ставиться у залежить від факту стягнення чи не стягнення боргу зі спадкодавця за життя останнього;
у даній справі № 638/7749/24 та у справі № 623/5113/15-ц різні підстави позовів та подано різні докази;
суди при ухваленні оскаржуваних рішень не врахували, що звернення позовної вимоги до спадкоємців померлого боржника потребує викладення інших (відмінних) підстав та предмету позову, ніж ті, які були розглянуті судом у справі за позовом банку про стягнення боргу до первісного боржника (спадкодавця). У справі № 623/5113/15-ц було встановлено факт невиконання кредитних зобов`язань боржником - ОСОБА_4 , на підставі чого, згідно статей 526, 1046, 1054 ЦК України було стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором. У справі № 638/7749/24 на підставі загальних положень цивільного законодавства - в тому числі пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України заявлено вимоги до спадкоємців боржника - ОСОБА_4 , після його смерті, а саме його дітей: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення з них заборгованості за кредитним договором, в межах вартості прийнятого у спадщину майна;
чинні процесуальні норми ЦПК України не позбавляють заявника права на розгляд спору про той же предмет, у разі зазначення ним інших підстав позову та надання інших доказів, якими він обґрунтовує ці підстави;
звернення позовної вимоги до спадкоємців померлого боржника потребує викладення інших (відмінних) підстав та предмету позову, ніж ті, які були розглянуті судом у справі за позовом банку про стягнення боргу до позичальника та поручителя: вимоги банку до спадкодавця ґрунтуються на простроченні боржника в межах договірного зобов`язання, а вимоги банку до спадкоємців боржника - на невиконанні (простроченні) ними свого обов`язку, передбаченого актом цивільного законодавства (стаття 1282 ЦК України). Таким чином, вимоги до боржника за кредитним договором (як позичальника, так і поручителя) та вимоги до спадкоємців боржника мають різні матеріально-правові підстави. Таким чином, у порівнюваних справах як склад учасників (відповідачі) так і предмет, підстави та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги відрізняються як за правовим змістом, так і наслідками, що, в свою чергу, вказує на неправомірність застосування судом положень пункту З частини першої статті 255 ЦПК України;
суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 638/7749/24 та витребувано справу з суду першої інстанції. У задоволенні клопотання АТ «Укрсиббанк» про зупинення виконання додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року відмовлено.
У квітні 2026 року матеріали справи № 638/7749/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2026 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 06 березня 2026 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2025 року в справі № 163/1698/24, від 11 вересня 2024 року у справі № 202/6453/23, від 23 жовтня 2024 року в справі № 638/5035/22, від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 24 лютого 2021 року по справі № 910/15598/19 (910/8017/20), від 18 березня 2021 року по справі № 909/783/20, від 16 листопада 2021 року по справі № 910/694/21, від 31 травня 2022 року по справі № 916/2853/20, від 02 березня 2023 року по справі № 925/1662/21, від 19 листопада 2019 року по справі № 640/5563/19, від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18, від 08 квітня 2020 року у справі №910/16868/19, від 19 травня 2020 року у справі № 910/6569/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 417/7171/19, від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17, від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16, від 25 квітня 2018 року в справі № 645/3265/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 755/264/19, від 14 липня 2021 року у справі № 761/15741/17, від 22 лютого 2023 року у справі 462/5606/20, від 16 квітня 2018 року у справі № 923/631/15, від 23 січня 2020 року у справі № 910/20089/17, від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року № 910/17345/20 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Згідно з рішенням Ізюмського міськрайонного суд Харківської області від 29 листопада 2019 року у справі № 623/5113/15-ц за позовною заявою ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 11384566000 від 20 серпня 2008 року в розмірі 18961,15 дол. США та 13394,15 грн та судовий збір в сумі 6674,63 грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Вказане судове рішення сторонами не оскаржувалося та 02 січня 2020 року набрало законної сили.
03 січня 2020 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області видано відповідний виконавчий лист №623/5113/15-ц, який стягувачем (ПАТ «УкрСиббанк») скерований до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д. В., яким у свою чергу відкрито виконавче провадження НОМЕР_3.
Боржник ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з чим 26 березня 2020 року до приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Кудряшова Д. В. звернувся син померлого - ОСОБА_1 з відповідною заявою. На підставі зазначеної заяви приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Кудряшовим Д. В. 26 березня 2020 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, копії якої направлено сторонам та органу, що видав виконавчий документ.
У справі № 638/7749/24 АТ «Укрсиббанк» звернулось до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в межах вартості прийнятого у спадщину майна за кредитним договором № 11384566000 від 20 серпня 2008 року у розмірі 18 961,15 дол. США, 13 394,15 грн., а також судового збору в сумі 6 674,63 грн.
Позиція Верховного Суду
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.
Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна одночасна наявність трьох складових: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе лише за умови, що позов, з приводу якого ухвалено рішення, яке набрало законної сили, є тотожним з позовом, який розглядається (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23), від 09 травня 2024 року в справі № 753/876/23 (провадження № 61-16231св23), від 17 квітня 2024 року в справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 2 частини першої статті 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Аналогічні висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 07 вересня 2023 року у справі № 750/9187/22 (провадження № 61-5459св23), від 17 квітня 2024 року у справі № 669/417/22 (провадження № 61-12939св23), від 30 травня 2024 року у справі № 757/130/22-ц (провадження № 61-15800св23) та інших.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18 зазначено, що «вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) вказано, що: «закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення».
У справі, що переглядається:
позивач як кредитор спадкодавця звернувся з позовом до спадкоємців боржника про стягнення боргу в межах вартості прийнятого у спадщину майна за кредитним договором;
суд першої інстанції закриваючи провадження у справі вважав, що обґрунтування позовних вимог у справі №623/5113/15-ц та 638/7749/24 є тотожним. Позивач у своєму позові, з яким він повторно звернувся до суду по суті вказав тотожні підстави позову, які стосуються обставин стягнення заборгованості за кредитним договором № 11384566000 від 20 серпня 2008 року у розмірі 18 961,15 дол. США, 13 394,15 грн, а також судового збору в сумі 6 674,63 грн. Той факт, що у першій справі відповідачем було заявлено позов до ОСОБА_4 , а у другій до його дітей - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не змінює зміст спірних правовідносин, оскільки в силу частини першої статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині;
апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що порушене право АТ «УкрСиббанк» в цьому конкретному випадку підлягає захисту шляхом заміни боржника виконавчого провадження з виконання рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника, яке набрало законної сили. Усі виниклі правовідносини між банком та спадкоємцями боржника повинні вирішуватись за правилами Розділу VI ЦПК України в рамках справи № 623/5113/15-ц, а не шляхом пред`явлення нового позову до спадкоємців боржника. Це має суттєве юридичне значення, оскільки в іншому випадку зазначене призведе до того, що одні й ті самі позовні вимоги будуть розглядатися двічі, що є неприпустимим і спричинить порушення вимог закону;
суди дійшли до помилкового висновку про тотожність позовних вимог у справах № 623/5113/15-ц та № 638/7749/24, оскільки вимоги до спадкоємців боржника за своєю правовою природою, предметом та підставами не є тотожними вимогам, які заявлялися за життя боржника у справі 
№ 623/5113/15-ц. Оскільки у справі № 638/7749/24 спір виник щодо виконання зобов`язань спадкоємцями в межах вартості отриманого у спадок майна, а у справі 623/5113/15-ц щодо стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, висновок судів про тотожність обґрунтування позовних вимог у цих справах є помилковим;
участь ОСОБА_1 у справі № 623/5113/15-ц у статусі відповідача обумовлена його правовим статусом поручителя за кредитним договором, а у справі № 638/7749/24 статусом спадкоємця. Незважаючи на те, що предмет спору щодо зазначеної особи є тотожним, підстави позову в цих справах не є тотожними;
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 набули процесуального статусу відповідачів лише у справі № 638/7749/24 у порядку правонаступництва (як спадкоємці боржника). Оскільки матеріально-правові вимоги до цих осіб зумовлені саме фактом прийняття ними спадщини, підстави та предмет позову щодо них є самостійними та відмінними від підстав та предмета позову у справі № 623/5113/15;
враховуючи викладене, оскаржені судові рішення слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Щодо додаткового рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року
Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що: «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Подібні висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17 (361/6664/20), від 07 березня 2023 року у справі № 922/3289/21. Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування постанови Центрального апеляційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у цій справі, то додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 18 жовтня 2022 року також слід скасувати».
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2025 року, тому додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року у цій справі також слід скасувати.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм процесуального права. У зв`язку із наведеним колегія суддів вважає, що оскаржені судові рішення слід скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк», яка підписана представником Лизуненком Сергієм Олександровичем, задовольнити.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року скасувати, а справу направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції ухвала Шевченківського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Харковавід 09 грудня 2025 року та постанова Харківського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. І. Крат
Судді: Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко