Справа № 369/11797/25
Провадження № 2/369/4765/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.07.2026 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І. О.,
при секретарі Крикунові І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 369/11797/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
ВСТАНОВИВ:
У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог, представник позивача зазначив, що 15 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та відповідачем ОСОБА_1 укладено Кредитний договір (оферти) № 14.12.2024-100002126.
Відповідно до умов Договору позичальнику надано кредит у розмірі 16 000,00 грн, що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 15 грудня 2024 року, строком на 140 днів.
Відповідно до Договору процентна ставка є фіксованою та становить 1% за 1 (один) день користування кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається кредит. Крім того, умовами Договору передбачено комісію, пов`язану з наданням кредиту, у розмірі 15% від суми кредиту, що становить 2 400,00 грн, яка нараховується та обліковується в день видачі кредиту. Також Договором передбачено неустойку у розмірі 160 грн за кожен день прострочення виконання зобов`язань. Проценти за користування кредитом розраховуються шляхом множення всієї суми кредиту (залишку від суми кредиту) на кількість днів користування кредитом та на відповідну процентну ставку.
У зв`язку із викладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» загальну суму заборгованості за Кредитним договором № 14.12.2024-100002126 від 15 грудня 2024 року в розмірі 38 626, 30 грн, що складається з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 14 446,38 грн, процентам у розмірі 16 179,92 грн та неустойки у розмірі 8 000, 00 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року відкрито позовне провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У встановлений законом строк сторони заперечень щодо такого порядку не заявили.
Відповідач на адресу суду відзиву на позовну заяву не подав, ухвалу суду про відкриття провадження у справі не отримав. Причини неможливості подати відзив суду не повідомив. Будь-яких заяв, клопотань станом на час прийняття рішення до суду не надходило.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що 15 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» та відповідачем укладено електронний кредитний договір № 14.12.2024-100002126 у порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», шляхом акцепту позичальником пропозиції (оферти) кредитодавця.
Відповідно до п. 3.1 Договору кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти та інші передбачені договором платежі.
Згідно з п. 3.2 Договору кредит надається для задоволення особистих потреб позичальника, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до п. 4.1 Договору кредитодавець надає кредит шляхом перерахування коштів на рахунок позичальника із використанням реквізитів електронного платіжного засобу, визначеного у договорі.
Згідно з п. 4.3 Договору днем надання кредиту вважається день списання коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту є день зарахування коштів на рахунок кредитодавця, що підтверджується відповідними банківськими документами.
Відповідно до п. 6.1 Договору позичальник зобов`язаний своєчасно повернути кредит та сплатити проценти у строки, визначені договором та заявкою, яка є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п. 10.1 Договору електронний кредитний договір набирає чинності з моменту отримання кредитодавцем акцепту позичальника, підписаного одноразовим ідентифікатором, та діє протягом одного року.
Разом з тим, суд зазначає, що позивачем не надано належної заявки, яка відповідно до умов договору є його невід`ємною частиною та визначає істотні умови кредитування, зокрема суму кредиту, строк його повернення, розмір процентної ставки та графік платежів, що унеможливлює встановлення фактичного обсягу зобов`язань сторін.
Судом також досліджено лист Товариства з обмеженою відповідальністю «Універсальні платіжні рішення» (вих. № 27-2506 від 25.06.2025), відповідно до якого між ТОВ «Універсальні платіжні рішення» та ТОВ «Споживчий центр» укладено договір на переказ коштів ФК-П-2024/01-2 від 01.04.2024, на підставі якого 15 грудня 2024 року здійснено переказ коштів у сумі 16 000,00 грн на платіжну картку, зазначену у листі, з призначенням платежу «Видача за договором кредиту №14.12.2024-100002126».
Разом з тим, вказаний лист не є первинним бухгалтерським документом, не містить відомостей про фактичне зарахування коштів на рахунок відповідача та не підтверджує беззаперечно факт отримання кредитних коштів саме відповідачем та набуття ним можливості розпоряджатися ними.
Крім того, довідка-розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором № 14.12.2024-100002126 від 15 грудня 2024 року, відповідно до якої заборгованість відповідача становить 38 626,30 грн (14 446,38 грн – основний борг, 16 179,92 грн – проценти, 8 000,00 грн – неустойка), є внутрішнім документом кредитодавця та не підтверджена первинними бухгалтерськими документами, виписками з рахунків або належними доказами руху коштів.
За таких обставин, суд доходить висновку, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами ані факту належного погодження істотних умов кредитного договору в повному обсязі, ані факту фактичного отримання відповідачем кредитних коштів у заявленому розмірі, а також правильності розрахунку заборгованості.
Відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства саме на позивача покладено обов`язок доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, однак зазначений обов`язок у повному обсязі не виконано.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором № 14.12.2024-100002126 є недоведеними та задоволенню не підлягають.
Так згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частина 1 ст. 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ст. 634 ЦК).
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Таким чином, сторони узгодили розмір позики, грошову одиницю, в якій надано позику, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ч. 1 – 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні послуги» (закон №1591-ІХ від 30.06.2021), «Про фінансові послуги та фінансові компанії» (закон №1953-ІХ від 14 грудня 2021 року), інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
Дослідивши надану копію укладеного кредитного договору № 14.12.2024-100002126 від 15.12.2024, копію довідки-розрахунку ТОВ «Споживчий центр», суд встановив, що ці докази не є достовірними, належними та у своїй сукупності достатніми на підтвердження факту належного виконання позивачем своїх обов`язків за кредитним договором, оскільки не містять повної інформації про погоджений сторонами у кредитному договорі платіжний засіб (реквізити), на який мав бути перерахований кредит, а також не містять належних первинних документів, що підтверджують фактичне перерахування кредитних коштів саме відповідачу.
Відповідно до п. 2.2.1–2.2.3, п. 2.3.2–2.3.6 кредитного договору, електронний кредитний договір складається з оферти, заявки та відповіді позичальника про прийняття пропозиції (акцепт), яка підписується одноразовим ідентифікатором, надісланим на фінансовий номер телефону позичальника, та є невід`ємною частиною договору.
Відповідно до п. 3.3.2 договору сума кредиту визначається у заявці, яка є невід`ємною частиною оферти, а відповідно до п. 4.1 договору кредитодавець надає кредит шляхом перерахування коштів на рахунок споживача із використанням реквізитів електронного платіжного засобу позичальника.
Відповідно до п. 4.3 договору днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а належним підтвердженням виконання зобов`язання є виписка з поточного рахунку кредитодавця або інші первинні банківські документи, що підтверджують рух коштів.
Разом з тим, надана довідка-розрахунок ТОВ «Споживчий центр» містить лише внутрішній розрахунок заборгованості (14 446,38 грн — основний борг, 16 179,92 грн — проценти, 8 000,00 грн — неустойка), однак не містить підтвердження фактичного перерахування кредитних коштів, дати їх видачі, а також не містить належних реквізитів платіжного засобу, на який здійснювалося зарахування коштів.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Застосування принципу змагальності виключає можливість застосування концепції негативного доказу.
У Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13 Суд зауважив, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
Аналогічна позиція міститься у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 20 листопада 2024 року по справі № 686/28882/23 (провадження 61-13125св24).
У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Згідно з матеріалами справи, перерахування коштів за кредитним договором № 14.12.2024-100002126 від 15.12.2024 було здійснено через систему переказів коштів із використанням реквізитів платіжного засобу, зазначених у договорі, зокрема на банківську картку № 4441-11XX-XXXX-6666, на підставі договору кредиту № 14.12.2024-100002126.
Надаючи оцінку поданим позивачем доказам, суд встановив, що надані матеріали не містять належних та допустимих доказів фактичного здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів саме відповідачу ОСОБА_1 , оскільки довідка-розрахунок ТОВ «СПОЖИВЧИЙ ЦЕНТР» не є первинним банківським документом та не підтверджує факт зарахування коштів на належний відповідачу платіжний засіб у повному обсязі.
З огляду на викладене, матеріали справи не містять належних доказів, які б підтверджували виконання ТОВ «Споживчий центр» умов кредитного договору № 14.12.2024-100002126 від 15.12.2024 щодо фактичного безготівкового перерахування грошових коштів на банківський рахунок (платіжний засіб) саме відповідача у справі ОСОБА_1 як позичальника із використанням погоджених сторонами реквізитів електронного платіжного засобу.
Крім того, довідка - розрахунок про стан заборгованості за кредитним договором складена самим позивачем, а тому не може бути належним та допустимим доказом, оскільки інформація у таких доказах повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позивача.
Доводи позивача про те, що кредитні кошти були перераховані відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, на підставі інформації про банківські реквізити для перерахування кредитних коштів, отриманої від відповідача, не підтверджуються будь-якими належними та допустимими доказами та відхиляються судом як припущення.
Суд також зауважує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, як, зокрема, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту (п. 57, п. 59, п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75).
Аналогічні позиції викладені в постановах Київського апеляційного суду у справах №752/21123/23 від 04 жовтня 2024 року, №373/2154/23 від 05 вересня 2024 року, №760/3261/23 від 21 травня 2024 року, №760/16694/22 від 14 лютого 2024 року, №754/7002/2020 від 30 грудня 2022 року.
Таким чином, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та процентів з відповідача на користь позивача. З урахуванням викладеного , суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 76, 81, 141, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280-284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня винесення рішення суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Інна ФІНАГЕЄВА