Справа № 367/6190/20
Провадження №2/367/2165/2026

РІШЕННЯ
Іменем України

27 липня 2026 року Ірпінський міський суд Київської області в складі
судді   Карабаза Н.Ф.,
за участі секретаря Зайцевої А.М., 
розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
встановив:
До Ірпінського міського суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В позовній заяві позивач зазначає, що 31.08.2017 між ОСОБА_4 , як позикодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником укладено договір позики (безвідсоткової), на підставі якого відповідач ОСОБА_2 отримала в борг грошові кошти в розмірі 22 000 (двадцять дві тисячі) доларів США зі строком повернення 6 місяців з дня отримання. 31.08.2017 факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 22 000 доларів США підтверджується розпискою, проте у визначений договором позики (безвідсоткової) строк, а саме шість місяців з моменту отримання, відповідач грошові кошти не повернула. 30.08.2020 між ОСОБА_4 , як первісним кредитором та ОСОБА_1 , як новим кредитором укладено договір про відступлення (купівля-продаж) права вимоги на підставі якого, первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору право вимоги за договором позики (безвідсоткової) в розмірі 22 000 і двадцять дві тисячі) доларів США від 31 серпня 2017 р., укладеним між первісним кредитором і ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_1 , в обсягах і на умовах, встановлених договором між первісним кредитором і боржником. Отже він згідно договору про відступлення (купівля-продаж) права вимоги від 30.08.2020 набув прав та обов`язків позикодавця по відношенню до відповідача ОСОБА_2 , зв`язку з чим направив на дві відомі йому адреси проживання боржника повідомлення про зміну кредитора в зобов`язанні. Загальна сума боргу відповідача становить: 22 000 доларів США сума основного боргу та 1705,15 доларів США сума 3-х процентів річних за період з 01.02.2018 по 31.08.2020 (розрахунок 3-х процентів річних здійснюється за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення) 22 000,00 х 3 % х 943 : 365 : 100. У зв`язку із неповерненням грошових коштів, взятих в борг просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг за договором позики (безвідсоткової) від 31.08.2017 в розмірі 22 000 (двадцять дві тисячі) доларів США та 1705,15 доларів США - 3-х відсотків річних та стягнути судові витрати.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 27 вересня 2022 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хасіна І.Б. про залучення співідповідача - задоволено. Залучено в якості співвідповідача у справі № 367/6190/20 - ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_2 , виданий 17.11.2003р. Святошинським РУ ГУ МВС України в м. Києві, ідентифікаційний код НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
В ході розгляду справи представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хасін І.Б. через канцелярію суду подав заяву про нарахування процентів до моменту виконання судового рішення.

Відповідачі своїм правом подачі відзиву на позовну заяву не скористалися.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява його представника - адвоката Хасіна І.Б. щодо проведення засідання без участі представника позивача та винести рішення по суті.
Відповідач - ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. ЇЇ представник - адвокат Самофалова О.Ю. через канцелярію суду подала клопотання щодо розгляду справи без участі ОСОБА_2 та її представника, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , врахувавши ту обставину, що кошти за договором позики були отримані нею для особистих потреб ОСОБА_6 , які ним були отримані та використані не в інтересах сім`ї, від так не можуть вважатися спільним боргом подружжя.
Відповідач - ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився. Заяву про слухання справи за його відсутності не надав, причини неявки суду не повідомив. Про час і місце слухання справи повідомлений належним чином. 
Заяв, клопотань щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Вивчивши позовні вимоги, дослідивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. 
Судом встановлено, що 31 серпня 2017 року між ОСОБА_4 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики (безвідсоткової), за умовами якого позикодавець в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 22 000 доларів США, а остання зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк (п.1.1. договору).
Пунктом 2.1. договору позики визначено, що позика надається на строк шість місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми.
Пунктом 3.3 договору позики встановлено, що підтвердженням отримання позики позичальником є розписка видана позикодавцю.
Пунктом 3.4. договору позики встановлено, визначено, що по закінченню строку , вказаного в п. 2.1. договору позики, позичальник зобов`язується протягом наступного дня повернути суму позики.
Згідно п. 6.1. договору позики договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, однак , в будь - якому випадку до 31.01.2018 року.
Згідно п.4.1. договору позики за порушення умов цього договору винна сторона відшкодовує збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством.
Згідно змісту розписки від 31 серпня 2017 року, складеної ОСОБА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 відповідно до умов договору позики від 31 серпня 2017 року одержала від ОСОБА_4 у борг суму в розмірі 22000,00доларів США, і зобов`язується повернути її в строк, зазначений у договорі.
30 серпня 2020 року між ОСОБА_4 (первісний кредитор) і ОСОБА_1 (новий кредитор) укладеного договір відступлення (купівля - продаж) права вимоги, предметом якого є відступлення права вимоги за договором позики ( безвідсоткової) в розмірі 22 000 доларів США від 31 серпня 2017 року.
Згідно п. 1.3. договору відступлення за передане право вимоги до боржника за Основним договором новий кредитор сплачує первісному кредитору суму у розмірі 22 000 долари США у гривневому еквіваленті, що станом на день укладення даного договору становить 604 153 грн., які передані новому кредитору до укладання даного договору.
Згідно п. 1.4 договору відступлення передання права вимоги засвідчується актом приймання передачі оригіналів документів, які підтверджують право вимоги.
Згідно акту приймання-передачі від 30 серпня 2020 року, підписаного первісним кредитором ОСОБА_4 та новим кредитором ОСОБА_1 вбачається, що сторони, керуючись ст. 512-514 уклали і підписали цей акт на підставі пункту 1.4 договору відступлення прав вимоги від 30 серпня 2020 року про передачу первісним кредитором новому кредитору наступних документів: 1. Договір позики (без відсоткової") від 31.08.2017; 2. Розписка від 31.08.2017. Первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв вказані вище документи в оригіналі. Претензій один до одного не мають.
10.09.2020 року ОСОБА_2 на адреси АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 було направлено повідомлення про зміну кредитора у зобов`язанні, що вбачається, зі змісту повідомлення та поштової інформації про відправку з описом вкладення у Укрпошта.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 змінив ім`я, про що 08 вересня 2023 року складено відповідний актовий запис № 140. Прізвище, власне ім`я по батькові після державної реєстрації зміни імені: ОСОБА_6 , що вбачається зі свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_4 , виданого Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
Зі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_5 виданого 19 вересня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , актовий запис № 1354.
02 лютого 2023 року рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
В обґрунтування своїх вимогпозивачем долучено до матеріалів справи оригінали: договору позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року, розписки від 31 серпня 2017 року, договору відступлення (купівля-продаж) права вимоги від 30 серпня 2020 року та акту приймання-передачі від 30 серпня 2020 року.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст.16 ЦК України).
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Аналізуючи укладений між сторонами договір позики, який оформлено у вигляді договору позики (безвідсоткової) від 31.08.2017 року, розписки від 31.08.2017 року, обсяг та зміст прав і обов`язків сторін, які передбачені зазначеним договором, вбачається, що при оформлені розписки відповідач ОСОБА_2 погодилася з його умовами, факт передачі грошових коштів здійснено під час оформлення розписки.
Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За приписами пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (частин перша статті 513 ЦК України).
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).
Отже, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину.
Частиною першою статті 1077 ЦК визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
За змістом частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналізуючи долучені позивачем до матеріалів справи оригіналів договору позики (безвідсоткової), розписки, договору про відступлення прав вимоги та акту складеного до нього відсутність належних доказів зі сторони відповідачів, щодо недійсності чи фіктивності вище зазначених договорів, розписки, чи не укладання зазначених договорів, судом встановлено, що договір позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений та розписка написана власноручно позичальником та підписана нею, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належними (письмовими) доказами.
Сторони дотримались письмової форми договору.
Таким чином, позивач довів факт укладення договору і факт передачі коштів позичальнику, тобто виконання нею своєї частини умов договору.
При цьому, відповідачі доказів на спростування наведених фактів суду не надали.
Станом на час розгляду справи в суді відсутні належні докази щодо визнання укладеного спірного договору позики (розписки) недійсним.
Жодних доказів щодо виконання взятого відповідачем ОСОБА_2 на себе зобов`язання та повернення вищевказаних грошових коштів позивачу стороною відповідача суду не було надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. 
Як слідує з розписок строк повернення коштів за договором позики минув, однак, позичальник ОСОБА_2 грошове зобов`язання в строк, передбачений розписками, не виконала. 
Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, та Верховний Суд у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 569/2255/17 від 04 грудня 2019 року у справі № 235/5555/16-ц, від 12 лютого 2020 року у справі № 2-2093/10. 
Для встановлення солідарного боргового обов`язку подружжя слід, щоб один із подружжя довів у суді, що другий з подружжя був обізнаний про розписку та не заперечував проти такої позики, а також суду необхідно встановити на підставі доказів, що позичені кошти були витрачені в інтересах сім`ї.
Перебування відповідачів, на час укладення договорів позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц. 
Укладений договір позики та розписка про позику грошових коштів у ОСОБА_4 в своєму змісті не містять мети позики, позичальник не зазначала на що саме позичалися кошти, також, зазначені документи не місять підпису ОСОБА_3 . 
Згідно постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є визнання ОСОБА_3 одноособово зобов`язаним за договором позики (безвідсоткової), укладеним 31 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , вбачається, що оскільки, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договір позики від 31 серпня 2017 року нею було укладено в особистих майнових інтересах відповідача, кошти за вказаним договором були використані відповідачем одноособово, для його власних потреб та не в інтересах сім`ї, а тому відповідач є одноособово зобов`язаним за договором позики (безвідсоткової), укладеним 31 серпня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними. Разом з тим, з матеріалів цивільної справи встановлено, що 21 грудня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Хасін Ігор Борисович подав до Ірпінського міського Київської області клопотання про вступ у справу у якості третьої особи. Подане клопотання мотивував тим, що Ірпінським міським судом Київської області розглядається справа № 367/6190/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення позики в розмірі 22 000,00 доларів США за договором позики від 31 серпня 2017 року, а також нараховані на цю суму проценти, тому рішення у даній справі може стосуватися та порушувати його особисті майнові права. За постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - адвокатом Севастьяновою Оленою Вікторівною - задоволено частково. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану представником - адвокатом Майко Мариною Валентинівною - задоволено частково. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - скасовано та ухвалено нове судове рішення. Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
Проте, твердження відповідача ОСОБА_2 , про те, що кошти позики в розмірі 22000 доларів США були взяті нею, для особистих потреб ОСОБА_3 , і передані йому, для вирішення його особистих потреб, а не у використання в інтересах сім`ї жодним належним доказом не спростовано ні позивачем, ні відповідачем ОСОБА_6 .
Крім того, з заяви ОСОБА_3 , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Крістової В.В. за № 232 від 04 листопада 2024 року вбачається, що ОСОБА_7 , розуміючи правове значення своїх дій, діючи відповідно до власної волі і без будь-якого примусу та/або тиску зі сторони, діючи відповідно до власної волі повідомляє, що саме він є основним відповідачем за позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ОСОБА_2 , не має до цих правовідносин жодного відношення. Боргові зобов`язання, які є предметом цього позову виникли лише за його ініціативою, всі кошти, які було отримано він використовував не в інтересах сім`ї, а лише за власним розсудом та міркуванням, ОСОБА_2 про факт боргу дізналась лише в той момент, коли він та батько попросили її привезти гроші до того місця, де він знаходився із кредиторами, гроші вона одразу передала йому, в цілому всі позовні вимоги ОСОБА_1 можуть бути спрямовані лише та виключно особисто до нього, про що він готовий повідомити та підтвердити в суді особисто. Тому повідомляє, що їх не може бути визнано солідарними боржниками, оскільки єдиним справжнім боржником є виключно він, а не будь-які інші особи, в тому числі не є боржником ОСОБА_2 , яку змусили підписати договір позики, оскільки, гроші особисто для нього на повернення його особистих боргів, які не були також використані в інтересах сім`ї та про які ОСОБА_2 дізналась лише в той момент, коли до нього виникли претензії кредиторів. ОСОБА_2 вимушено підписала вказану позику та розписку, перебуваючи під впливом морального тиску та важких життєвих обставин. Тому, вважає, що він єдиним належним відповідачем за справою № 367/6190/20, провадження № 2/367/685/2024, та у разі прийняття судом рішення про задоволення позову, просить визнати на повну суму боржником виключно його. Він підтверджує, що текст цієї заяви з його слів записано вірно, ним прочитаний, правові наслідки підписання та подання цієї заяви йому відомі, про що буде свідчити його підпис. Своїм підписом під текстом цієї заяви він стверджую той факт, що зміст документа та його правові наслідки йому і зрозумілі, а правочини повністю відповідають його волевиявленню. 
Відповідно до статті 520 ЦК боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя.
Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном.
З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_3 , який залучений до справи як солідарний боржник не заперечує факту отримання спірних коштів за договором позики (під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 ) його дружиною ОСОБА_2 на його особисті потреби, а не в інтересах сім`ї, проте, жодних доказів, щодо переуступки повернення позики від позичальника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 суду на час розгляду справи не надано, крім того, враховуючи норми цивільного законодавства саме позичальник за договором позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року ОСОБА_2 несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за договором позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року перед новим позикодавцем ОСОБА_1 у тому ж обсязі, що і перед первісним позикодавцем, враховуючи ту обставину, що позивач, як позикодавець, має право вимагати повернення боргу, а відповідач ОСОБА_2 , як позичальник, позику в установлений договором та розпискою строк не повернула, тому така сума боргу за невиконання грошового зобов`язання підлягає стягненню на користь позивача в примусовому порядку, суд дійшов висновку, що наявні підстави для стягнення боргу за вказаними борговими документами солідарно з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також су звертає увагу на те, що якщо договір укладено не в інтересах подружжя, то відповідно до частини першої статті 73 СК за зобов`язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.
З урахуванням вищевикладеного, оскільки судом встановлено факт невиконання позичальником зобов`язання за договором позики, що не спростовано відповідачами в ході розгляду справи, суд приходить до переконання, що з відповідачів підлягає стягненню сума боргу за договором позики.
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.
Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.
Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).
Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».
Відповідно до укладеного договору позики сторонами визначено валюту договору долари США.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Відповідно до ч. 7 наведеної статті суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи і згідно з ч.2 ст. 13 ЦПК України це не є обов`язком суду.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи вищевикладене, з`ясувавши обставини справи, оскільки, відповідачі на день подання позову до суду зобов`язання не виконали, грошові кошти позивачу не повернули (даний факт не спростований жодним належним доказом поданим до суду), суд приходить до висновку щодо задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення солідарно з відповідачів на його користь суми боргу за договором позики (безвідсоткової) та розписки в сумі 22000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США. 
Що стосується позовної вимоги про стягнення 3-процентів річних нарахованих на цю заборгованість до моменту виконання судового рішення.
Відповідно до положення ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Тобто нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачена законом, а не договором.
За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі N 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц, провадження N 14-16цс18.
Згідно правової позиції, що висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц - 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином нарахування 3-процентів річних нарахованих на цю заборгованість до моменту виконання судового рішення ( за заявою представника позивача щодо нарахування відсотків до моменту виконання рішення суду від 20.02.2023 року) є неправомірним. 
Враховуючи, поданий позивачем розрахунок 3% річних від простроченої суми з якого вбачається, що за період з 01.02.2018 по 31.08.2020 (розрахунок 3-х процентів річних здійснюється за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення) 22 000,00 х 3 % х 943 : 365 : 100= 1705,15 доларів США та положення п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача відсотків за користування грошима за договором позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року на суму 22000 доларів США з датою повернення боргу 31.01.2018 року за період з 01.02.2018 року по 23.02.2022 року у розмірі 2683,40 доларів США= 22 000,00 х 3 % х 1484 : 365 : 100. 
За приписами ч. 1. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Судом встановлено, що позивачем згідно квитанцій сплачено судовий збір у розмірі 6590,04 грн. за подання позовної заяви.
Керуючись ст. 16, 524, 526, 527, 530, 533, 610, 612, 625, 628, 638, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України, ст. 4, 10, 12,13, 76, 79, 81, 133, 141, 247, 259, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 борг за договором позики (безвідсоткової) від 31 серпня 2017 року в розмірі 22000,00 (двадцять дві тисячі) доларів США та 3 % річних від простроченої суми за період з 01.02.2018 по 23.02.2022 в розмірі 2683,40 (дві тисячі шістсот вісімдесят три) долари США 40 центів.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_7 судовий збір в розмірі 6590,04 грн. за подання позовної заяви.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя:       Н.Ф. Карабаза