ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2026 року | м. Львів | Справа № 300/6313/25 пров. № А/857/23694/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
Головуючого судді Мандзія О.П.,
Суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 
за участю секретаря судового засідання Гепфель А.А, 

позивача ОСОБА_1 ,
представників позивача Надворної О.С., Русінової Т.Ю.
представника відповідача Білана А.Й., 
представника апелянта 2 Ігнатенка О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в режимі відеоконференції апеляційні скарги Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі №300/6313/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з публічної служби, поновлення на посаді, зобов`язання до вчинення дій, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 грн, -

суддя в 1-й інстанції Григорук О.Б.,
дата ухвалення рішення 20.03.2026,
місце ухвалення рішення м. Івано-Франківськ
дата складання повного тексту судового рішення 30.03.2026,

В С Т А Н О В И В:
Адвокат Русінова Т.Ю. звернулася до суду в інтересах ОСОБА_1 (далі – позивач) з адміністративним позовом до Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі – відповідач), в якому просила:
визнати протиправним та скасувати наказ Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації "Про звільнення ОСОБА_1 " від 05.08.2025 №122-к;
зобов`язати Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації поновити з 07.08.2025 ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів;
зобов`язати перевести ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви про переведення;
стягнути з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 07.08.2025 по дату постановлення судового рішення про поновлення на роботі;
стягнути з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн;
допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів та переведення ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління з 07.08.2025;
допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах стягнення за один місяць.
Позовні вимоги мотивовані тим, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації відбулося із порушеннями вимог Кодексу законів про працю України та Закону України «Про державну службу». Так, 12.05.2025 ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення із займаної посади у зв`язку із скороченням штату не раніше ніж через 30 календарних днів з дня ознайомлення цього попередження за п.1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» та ознайомлено з наявними вакансіями, серед яких, поміж іншого була зазначена посада начальника бюджетного управління. Проте, за наявності згоди позивача на переведення на вакансію начальника бюджетного управління від 28.05.2025, про що подана заява про переведення, відповідач 14.07.2025 наказом №92-к призначив на цю вакантну посаду іншу особу. Таким чином, запропонована ОСОБА_1 посада начальника бюджетного управління була вакантна щонайменше ще за 46 днів після надання нею згоди на переведення і до зайняття вакансії іншим працівником. Однак відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивача при реальній можливості його здійснення за наявності вакансії та згоди позивача на переведення на вакансію, натомість прийняв на цю вакансію іншого працівника. Доказів неможливості переведення саме ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління у новоствореному підрозділі та її відмови від цієї посади відповідачем не надано. Отже, недотримання відповідачем наведених вимог Закону України «Про державну службу», зокрема частини третьої статті 87, що проявилося у невиконанні зобов`язання щодо переведення позивача на вакантну посаду, щодо якої позивач погодилась, на думку представника позивача, є істотним порушенням процедури припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, яке впливає на остаточний її результат, прийняття наказу про звільнення від 05.08.2025 №122-к. За вказаних обставин, представник позивача вважає звільнення ОСОБА_1 проведеним без законних підстав, а тому згідно з частиною першою статті 235 Кодексу законів про працю України просить поновити її на попередній посаді та перевести на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви про переведення. Окрім цього, позивач зазначила, що внаслідок протиправних дій відповідача щодо звільнення ОСОБА_1 , їй було завдано душевних страждань, що виразилось в погіршенні стану здоров`я, а тому позивач просить суд також стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 30000,00 грн. завданої моральної шкоди.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у цій справі позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувати наказ Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025. Стягнуто з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (76004, Івано-Франківська обл., м. Івано-Франківськ, вул. Грушевського, 21, код ЄДРПОУ 02313921) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026 в сумі 417896 (чотириста сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 82 коп.
В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Крім того, допущено до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025; допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 56751 (п`ятдесят шість сімсот п`ятдесят одна) грн 46 коп.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі – апелянт 1) подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм як процесуального, так і матеріального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» повністю врегульовано порядок вивільнення державних службовців, зокрема у випадку скорочення посади внаслідок зміни структури державного органу. На виконання вимог цієї норми позивач була належним чином попереджена про наступне звільнення, а також їй одночасно було запропоновано всі наявні вакантні посади, що відповідали її кваліфікації. Суд дійшов помилкового висновку, що листи Департаменту від 15.07.2025 та 25.07.2025, які надіслані на адресу позивача є новими попередженнями про звільнення, які розпочинають перебіг спочатку 30-денного строку, встановленого ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Однак первинне попередження від 12.05.2025 здійснено належним чином, подальші листи не є попередженнями про звільнення, а лише інформують про відсутність вакансії, містять уточнення щодо наявних посад, реалізують обов`язок роботодавця щодо пропозиції вакансій. Закон не передбачає, що кожне повідомлення про наявні вакансії є новим попередженням про звільнення. Таким чином, 30-денний строк слід обчислювати саме з 12.05.2025, і він був дотриманий відповідачем. 
Поряд з цим, вважає, що висновки, викладені в постанові Верховного суду від 21.05.2025 у справі №520/10516/2020 не підлягають до застосування до спірних правовідносин, оскільки їх сформульовано у справі, фактичні обставини якої є відмінними від обставин справи, яка розглядається. 
Судом першої інстанції також помилково зроблено висновок про те, лист Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації від 12.05.2025 №453/02-12 є першим попередженням позивачки про наступне звільнення. Проте таке попередження є єдиним, оскільки Законом №889-VІІІ не передбачено переривання строку, встановленого в ч. 3 ст. 87 та надсилання роботодавцем більше одного попередження про наступне звільнення працівника, у зв`язку з чим початок відліку 30 календарних днів у спірних правовідносинах обчислюється виключно з 12.05.2025, не переривається і не продовжується.
Підсумовуючи зазначене вище, судом першої інстанції неправильно витлумачено правову природу повідомлень та помилково прирівняно інформаційні листи до попередження про звільнення. Фактично попередження - це окремий юридичний акт і він був реалізований по відношенню до позивачки 12.05.2025 за №453/02-12, листи від 15.07.2025 та 25.07.2025 не містять ознак нового попередження, а лише уточнюють перелік та актуальність вакансій, реалізують процедуру працевлаштування.
Отже, суд безпідставно визнав їх новими попередженнями. 
Щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права при поновленні позивачки на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, зазначено таке. Так матеріалами справи підтверджено, що згідно із додатком 1 до попередження про наступне звільнення, що був вручений відповідачем позивачу, серед шістнадцяти вакантних посад у Департаменті фінансів була наявна утворена посада начальника бюджетного управління, на яку і погодилася позивачка, про що власноруч поставила свій підпис у відповідній графі із зазначенням дати 28.05.2025. Також у бланку попередження про наступне звільнення позивачем надано згоду на призначення на запропоновану посаду начальника бюджетного управління. 28.05.2025 позивачка написала та подала на ім`я директора Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації заяву про переведення на посаду начальника бюджетного управління. За вказаних обставин, позивач висловила бажання зайняти посаду начальника бюджетного управління. Натомість судом першої інстанції було не враховано зазначену обставину та задоволено безпідставну вимогу позивачки про поновлення на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, яка на момент попередженням позивачки про наступне звільнення (12.05.2025) не існувала в структурі Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, оскільки відповідно до Наказу від 12.05.2025 №10-о «Про зміну структури департаменту фінансів» зменшена штатна чисельність Департаменту та ліквідовано управління доходів та фінансів виробничої сфери у складі, зокрема, посади заступника директора департаменту начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери. 
Крім того, при поновлені позивача на посаді, як на момент попередження її про наступне звільнення, так і на момент розгляду справи не існує в структурі департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації судом першої інстанції не враховано наступне. 
Як встановлено матеріалами справи: Розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175 затверджено структуру Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА та внесені зміни у штатний розпис Департаменту. Посада, яку обіймала позивачка, була ліквідована внаслідок таких змін. Суд не врахував, що така посада відсутня у чинному штатному розписі Департаменту, її відновлення потребує проходження спеціальної процедури погодження. 
Незважаючи на це, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення позивача на посаді, яка відсутня у затвердженій структурі, фактично зобов`язав суб`єкта владних повноважень змінити штатний розпис, відновити ліквідовану посаду, втрутитися у процедуру, що здійснюється за участю Головнокомандувача Збройних Сил України
Також апелянт 1 покликався на те, що відповідно до ч. 3 ст. 229 КАС України технічний запис та протокол судового засідання після закінчення судового засідання долучаються до матеріалів справи. Протокол судового засідання ведеться секретарем судового засідання та підписується ним невідкладно, але не пізніше наступного дня після судового засідання і приєднується до справи (ч.3 ст.230 КАС України). 
Ухвалою про відкриття провадження у справі №300/6313/25 від 09.09.2025 перше підготовче судове засідання у справі призначено на 07.10.2025. Наступні судові засідання призначені на 28.10.2025, 19.11.2025 та 11.12.2025 відповідно, що підтверджується судовими повістками, надісланими Департаменту в електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» ЄСІТС (додаються). В оскаржуваному рішенні суд зазначає, що 28.10.2025 судом закінчено підготовче провадження, а справа призначена до розгляду по суті. Водночас в матеріалах електронної справи №300/6313/25 наявний протокол судового засідання від 11.12.2025 №5606199 відповідно до якого 11.12.2025 суд перейшов до розгляду справи по суті. Таким чином, суд першої інстанції при розгляді справи допустив процесуальне порушення, пов`язане з відсутністю протоколів судових засідань за 07.10.2025, 28.10.2025, 19.11.2025 та 11.12.2025, що відбулося між закінченням підготовчого провадження 28.10.2025 та призначенням справи до розгляду по суті 11.12.2025. Отже між відкриттям провадження у справі та початком розгляду справи по суті в матеріалах електронної справи відсутні протоколи судових засідань, через що неможливо підтвердити дотримання порядку та строків підготовчого провадження, що створює підстави вважати розгляд по суті процедурно невірним. Крім того, відсутність в матеріалах електронної справи, до яких має доступ Департамент, протоколів судових засідань унеможливлює перевірку дотримання процесуальних строків та прав сторін, що порушує принцип забезпечення права на справедливий судовий розгляд, гарантований частиною першою в статті 2 КАС України. 
Апелянт 1 просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 у справі за №300/6313/20, у частині щодо: - визнанання протиправним та скасування наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к. - поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025. - стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026 в сумі 417896 (чотириста сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 82 коп; ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу задовольнити. 
Крім того, Івано-Франківська обласна державна адміністрація вважаючи, що хоча вона не брала участі у справі, однак суд першої інстанції вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки також подала апеляційну скаргу (далі – апелянт 2).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що Розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175 затверджено структуру Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА (далі – Департамент) та внесені зміни у штатний розпис Департаменту. Відповідно до вказаного розпорядження посада заступника директора департаменту – начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, яку займала позивачка, була скорочена. Суд, поновивши позивачку на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, яка на момент виникнення спірних правовідносин відсутня в структурі Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, фактично вирішив питання про права і обов`язки суб`єктів владних повноважень, які не приймали участь у справі, а саме Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації та Головнокомандувача Збройних Сил України чим допустив порушення норм процесуального права. виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 42 КАС України учасниками справи є сторони та треті особи. 
Важливість залучення судом в адміністративних справах третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, підтверджується, зокрема, положеннями ч.3 статті 317 та ч. 3 статті 353 КАС України, згідно з якими прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, є обов`язковою підставою для скасування судом апеляційної інстанції судового рішення та ухвалення нового рішення суду, а також обов`язковою підставою для скасування судового рішення судом касаційної інстанції з направленням справи на новий розгляд. 
В мотивувальній частині судового рішення судом першої інстанції зазначено, що рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора – начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів ІваноФранківської обласної державної адміністрації слід допустити до негайного виконання. 
Так, судом не було досліджено обставини необхідності залучення в справу Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації, хоча виключно головою Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації відповідно до статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» визначається структура Івано-Франківської обласної державної (військової), що призвело до розгляду справи без належного суб`єкта владних повноважень, на права і обов`язки якого може вплинути рішення суду. В свою чергу, таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права як прийняття рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду (ч. 3 ст.317 КАС України). Незважаючи на те, що спірна посада формально передбачена у структурі Департаменту, суд першої інстанції не врахував, що можливість її зайняття безпосередньо залежить від затвердженої структури та штатної чисельності такого департаменту іншим суб`єктом владно-управлінських повноважень, який не був учасником справи. 
Водночас штатна чисельність структурних підрозділів обласної державної адміністрації затверджується виключно головою обласної державної (військової) адміністрації, а відтак Департамент не наділений повноваженнями самостійно вирішувати питання введення додаткових штатних одиниць чи відновлення вакантних посад понад затверджену чисельність. Враховуючи вищезазначене, Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації листом від 06.04.2026 №508/07-04 (додається) повідомив Івано-Франківську обласну державну (військову) адміністрацію про необхідність погодження внесення змін до структури та штатного розпису Департаменту та вчинення інших організаційно-правових заходів, які потребують відповідного погодження, затвердження та реєстрації розпорядчого акту головою Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації. За таких обставин поновлення позивача на посаді об`єктивно потребує вчинення Івано-Франківською обласною державною (військовою) адміністрацією відповідних управлінських дій щодо забезпечення наявності штатної одиниці, а саме видання відповідного розпорядження. Таким чином, ухвалюючи рішення про поновлення на посаді, суд фактично вирішив питання про обов`язки Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації як суб`єкта владно-управлінських повноважень, який не був залучений до участі у справі. 
Поряд з цим, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, не врахував спеціальне правове регулювання, встановлене Законом України «Про правовий режим воєнного стану», що призвело до неправильного вирішення спору. Відповідно до абзацу п`ятого частини сьомої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», структура та штатний розпис обласних військових адміністрацій затверджуються Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням начальника відповідної військової адміністрації. 
Наголошено, що структура Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації є результатом реалізації спеціальної процедури публічного управління в умовах воєнного стану та не може бути змінена інакше як у встановленому законом порядку. Незважаючи на це, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення позивачки на посаді, яка відсутня у затвердженій структурі, фактично зобов`язав суб`єкта владних повноважень змінити штатний розпис, відновити ліквідовану посаду, втрутитися у процедуру, що здійснюється за участю Головнокомандувача Збройних Сил України. Таким чином, ігнорування судом першої інстанції положень Закону України «Про правовий режим воєнного стану» призвело до неправильного визначення правових наслідків зміни структури Департаменту, стало підставою для помилкового висновку про можливість поновлення позивачки на посаді та спричинило фактичне втручання у дискреційні повноваження органу державної влади. Вищезазначене є істотним порушенням судом норм процесуального права. 
Апелянт 2 просив скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 у справі за №300/6313/20, у частині щодо: - визнання протиправним та скасування наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к. - поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025. - стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026 в сумі 417896 (чотириста сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 82 коп. Ухвалити нове рішення, яким апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації задовольнити. 
Позивач також подала апеляційну скаргу на вказане судове рішення (далі – апелянт 3). Вказала, що сторона позивача погоджується та не оспорює рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду щодо висновку суду про задоволення позову в частині поновлення позивача на посаді з 07.08.2025 та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026. Але при цьому просить суд апеляційної інстанції скасувати вказане судове рішення в частині відмови судом першої інстанції в задоволенні заявлених позовних вимог Позивача щодо: переведення ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління та стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн, та задовольнити ці вимоги. 
Вважаємо, що залишаючи частину заявлених позовних вимог без задоволення, суд першої інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушив норми процесуального права через неповне з`ясування обставин справи. Крім того, Позивач вважає, що при частковому задоволенні позову та скасуванні наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації "Про звільнення ОСОБА_1 " від 05.08.2025 №122-к, суд першої інстанції в мотивувальній частині тексту свого рішення не надав належної оцінки ключовим доводам позивача щодо безпідставного усунення її відповідачем від можливості зайняти запропоновану їй посаду начальника бюджетного управління, на яку позивач погодилась. За обставинами справи, 12.05.2025 відповідач ознайомив позивача, яка на той час займала посаду заступника директора департаменту - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери департаменту фінансів Івано-Франківської облдержадміністрації, з Попередженням про наступне звільнення в зв`язку із зміною структури департаменту фінансів Івано-Франківської облдержадміністрації, затвердженої розпорядженням обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175 та зміною штатного розпису на 2025 рік Департаменту фінансів Івано-Франківської облдержадміністрації. 
В тексті вказаного Попередження від 12.05.2025 відповідач повідомив позивача про скорочення її посади та, посилаючись на абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», запропонував обрати для переведення будь-яку іншу посаду серед перелічених в Додатку №1 до Попередження. Одночасно позивачу було запропоновано не пізніше 30 календарних днів з моменту отримання цього Попередження подати відповідну заяву щодо свого вибору, що позивачем і було зроблено. 28.05.2025 ОСОБА_1 написала та подала відповідну заяву про переведення на посаду начальника бюджетного управління. 28.05.2025 позивач зробила відповідні записи як на бланку Попередження про звільнення, так і безпосередньо в Списку вакантних посад - поставивши свій підпис навпроти посади під №1. Отже, ознайомившись із Попередженням про наступне звільнення від 12.05.2025 та Додатком до нього (із списком запропонованих вакантних посад) – позивач погодилась із переведенням на посаду начальника бюджетного управління. Вказана посада начальника бюджетного управління була зазначена під №1 в списку запропонованих наявних вакантних посад (Додаток1). Таким чином, позовні вимоги ґрунтувалися на тому, що під час процедури скорочення відповідач самостійно запропонував позивачу посаду начальника бюджетного управління, яка була включена до переліку вакансій. позивач, в свою чергу, у встановлений строк: надала згоду на переведення; підписала відповідні документи; 28.05.2025 подала письмову заяву про переведення. Таким чином, між сторонами фактично було погоджено можливість працевлаштування позивача на посаду начальника бюджетного управління в межах гарантій, передбачених ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу». Однак, всупереч досягнутої домовленості, відповідач наказом від 14.07.2025 призначив на обрану позивачем посаду іншу особу, після чого повідомив позивача про те, що посада начальника бюджетного управління не є вакантною і переведення на цю посаду неможливе. 
За хронологією подій, відповідач: 12.05.2025 в межах гарантій, передбачених ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу», запропонував позивачу посаду начальника бюджетного управління; 28.05.2025 отримав згоду позивача на зайняття посади начальника бюджетного управління; прийняв від позивача заяву щодо переведення на посаду начальника бюджетного управління; 04.06.2025 прийняв від ОСОБА_2 заяву про переведення її з іншого Департаменту на посаду начальника бюджетного управління Департаменту фінансів; незаконно усунув позивача від зайняття погодженої відповідачем посади шляхом призначення на неї 14.07.2025 іншої особи ( ОСОБА_2 ). Але при розгляді спору суд першої інстанції не дав належної правової оцінки вказаним обставинам та протиправним діям роботодавця щодо порушення забезпечених законом (ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу») гарантій працевлаштування позивача при скороченні. Помилкове зведення спору судом до формального питання строків введення структури. Суд фактично погодився з доводами відповідача щодо причин невиконання останнім приписів ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» через дату введення нової структури та строків появи вакансії, однак не врахував очевидної суперечності: Так, відповідач в ході розгляду справи стверджував, що посада начальника бюджетного управління (яку погодилась зайняти позивач після ознайомлення її відповідачем 12.05.2025 з Попередженням про наступне звільнення в зв`язку із зміною структури департаменту) як вакантна нібито з`явилась лише з моменту введення в дію структури Департаменту, тобто з 15.07.2025, на підставі Наказу №16-о від 11.07.2025, а до цього моменту відповідно до чинного штатного розпису такої посади юридично не існувало. Водночас саме на цю посаду 14.07.2025 (тобто ще до офіційного введення 15.07.2025 в дію структури Департаменту) Відповідачем вже було призначено іншу особу - ОСОБА_2 . Відповідно до Роз`яснень Національного Агентства України з питань Державної служби №197-р/з від 18.09.2025 «щодо пропозиції іншої посади державної служби у разі припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення», в якому зазначено, що Законом України від 10.12.2015 №889-VІІІ «Про державну службу» не передбачена можливість відмови державному службовцю у призначенні (переведенні) на раніше запропоновану йому посаду. Отже, якщо державному службовцю було запропоновано відповідну посаду державної служби, і він прийняв таку пропозицію, відмова у його призначенні (переведенні) на цю посаду не допускається. 
Зауважено, що після видання Наказу №16-0 від 11.07.2025 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису» відповідачем не було дотримано вимог щодо надання позивачу пропозицій всіх вакантних посад, які остання за своєю професією/спеціальністю могла би зайняти, зокрема посада начальника бюджетного управління (на зайняття якої за попередньою пропозицією Відповідача від 12.05.2025 позивач вже надала свою згоду ще 28.05.2025). 
Структура Департаменту фінансів (додаток №1) та перелік змін №2 до штатного розпису були введена в дію з 15.07.2025 Наказом №16-о від 11.07.2025 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису» У Додатку №1 «Структура департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації» наявне Бюджетне управління з кількістю штатних одиниць 23, зокрема №13 Начальник бюджетного управління. У Переліку №2 змін до штатного розпису на 2025 рік наявна інформація про структурні підрозділи та посади, які виводяться, зокрема виводиться управління доходів та виробничої сфери з посадою заступника директора департаменту – начальника управління, та інформація про структурні підрозділи та посади, які вводяться, зокрема вводиться бюджетне управління з посадою начальник управління. Таким чином, спірна посада начальника бюджетного управління була зазначена відповідачем як вакантна як на момент попередження Позивачки про наступне звільнення станом на 12.05.2025, так і на момент введення структури департаменту в дію та введення спірної посади станом на 11.07.2025 (дата видання наказу №16-о). Тобто, 11.07.2025 Відповідач вже оприлюднив штатний розпис, і з цього дня фактично оголосив про наявність вакансії посади начальника бюджетного управління. Натомість, з моменту видання Наказу №16-о від 11.07.2025 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису» Позивача ніхто не повідомив про з`явлення вакантної посади начальника бюджетного управління (яку вона погодились обійняти за пропозицією роботодавця ще 28.05.2025). Лише 15.07.2025 Департамент своїм листом за Вих. №716/02-12 повідомив позивача про те, що переведення на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви від 28.05.2025 - неможливо через те, що зазначена посада вже зайнята. 
В матеріалах справи наявні письмові докази щодо процедури призначення на посаду начальника бюджетного відділу ОСОБА_2 , з яких вбачається, що остання подала заяву на переведення на цю посаду з іншого Департаменту Івано-Франківської ОДА 04.06.2025 (тобто після того, як відповідач запропонував 12.05.2025 вказану посаду для переведення позивачу, і яку остання обрала та погодилась зайняти ще 28.05.2025). 
Тобто відповідач, будучи обізнаним про те, що нова структура вводиться з 15.07.2025, і що на введену цією структурою посаду начальника бюджетного відділу вже претендує позивач, 14.07.2025 Наказом №92-К призначає на цю посаду іншу особу - ОСОБА_2 . 
При цьому, після прийняття заяви ОСОБА_2 від 04.06.2025 про переведення її на посаду начальника бюджетного відділу (якої за твердженням Відповідача нібито не існувало до ведення в дію 15.07.2025 нової структури відповідно до Наказу №16-о від 11.07.2025), відповідач не відмовив ОСОБА_2 в переведенні на «неіснуючу» посаду, а здійснив ряд послідовних дій для її працевлаштування. Спочатку призначив спеціальну перевірку як особи, що претендує на зайняття посади, яка передбачає зайняття відповідального або особливо відповідального становища, та посад з підвищеним корупційним ризиком. Результати цієї перевірки були отримані Відповідачем 10.07.2025; а 14.07.2025 начальником сектору управління персоналом Федорів О.С. було складено доповідну записку з приводу працевлаштування ОСОБА_2 , після чого Департаментом 14.07.2025 було видано відповідний Наказ №92-К. Таким чином, заява позивача від 28.05.2025 (на відміну від заяви ОСОБА_2 від 04.06.2025) не розглядалась відповідачем до 15.07.2025 року, після чого Позивача було повідомлено лише про те, що обрана нею посада вже зайнята. 
Зазначене переконливо свідчить про вибіркове ставлення керівника відповідача до призначення окремих працівників, створення умов штучної відсутності вакансії під час вивільнення працівників, а також про порушення відповідачем як загального принципу сприяння працівнику у збереженні роботи, так і ст. 87 Закону України «Про державну службу». В тексті судового рішення суд взагалі залишив поза своєю увагою обставини видання відповідачем 14.07.2025 Наказу про прийняття на посаду начальника бюджетного управління ОСОБА_2 (після того, як цю посаду 12.05.2025 відповідач вже запропонував позивачу та отримав згоду останньої на її зайняття). Судом не встановлено у який спосіб здійснювався добір та прийняття ОСОБА_2 на вже обрану раніше позивачем посаду, а також за якими критеріями, принципами та процедурою ОСОБА_2 було надано перевагу перед позивачкою. Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що відповідач дійсно проводив процедуру прийняття на роботу іншої особи саме на посаду, на яку претендувала позивач. 
Суд, формально погодившись із правом відповідача призначити на обрану позивачем посаду іншу особу, не встановив головного: чи мав роботодавець право ігнорувати вже подану заяву позивача про переведення на запропоновану посаду в межах процедури скорочення. Спір стосувався не абстрактного права призначення іншої особи, а конфлікту між: гарантіями працевлаштування працівника, якого скорочують; бажанням відповідача заповнити цю посаду іншою особою. Суд не врахував, що після пропозиції посади начальника бюджетного управління позивачу та отримання її згоди на переведення, відповідач вже був обмежений у свободі розсуду й мав насамперед виконати обов`язок щодо працевлаштування особи, яка підлягала звільненню.
Оцінюючи докази у справі, суд дійшов висновку, що лист відповідача від 15.07.2025 №716/02-12 нібито є новим попередженням про наступне звільнення. В подальшому, суд дійшов висновку, що наступний лист відповідача від 25.07.2025 №791/02-12 також фактично є новим попередженням про наступне звільнення. Такі висновки суду не ґрунтуються на змісті вказаних документів. Так, у вищезазначених листах від 15.07.2025 та від 25.07.2025: не зазначено, що попередження від 12.05.2025 скасовано; не міститься формулювання про повторне або нове попередження; листи оформлені як відповіді на заяву позивача про переведення. Отже, листи є службовою відповіддю щодо розгляду заяви позивача про її переведення, а не новим юридичним актом в контексті попередження про звільнення. Відповідач не видавав нового попередження у встановленій законом формі, однак суд самостійно надав листам статус нового попередження. 
В ході розгляду справи поза увагою та належної правової оцінки суду залишився той факт, що посада начальника бюджетного управління була включена до структури та штатного розпису, а також реально використовувалась відповідачем для кадрового призначення.
Суд безпідставно відмовив в задоволенні позову в частині зобов`язання відповідача перевести позивача на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви про переведення. 
Щодо моральної шкоди, то при зверненні до суду з вказаним позовом, позивач також заявляла вимогу про відшкодування відповідачем моральної шкоди, грошову компенсацію якої вона оцінила в 30 000 грн. Внаслідок її незаконного звільнення вона тривалий час переносила сильні душевні страждання через хвилювання, образу, відчуття несправедливості, соціальної нестабільності та невизначеності майбутнього. Адже позивач добросовісно працювала у відповідача з 07.08.2000, (тобто майже 25 років), вона любила свою роботу, завжди відповідально ставилась до трудових обов`язків. Погоджуючись в травні 2025 року на запропоновану їй роботодавцем посаду начальника бюджетного управління, позивач мала наміри і далі продовжувати свою трудову діяльність в Департаменті. Але через подальші незаконні дії відповідача щодо її звільнення, позивач тривалий проміжок часу перебувала в стресовому стані, депресивному настрої, стала страждати на постійне безсоння, погіршення самопочуття, відчувала необхідність докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок вказаних порушень свого фізичного та психологічного стану позивач була вимушена звернутись за допомогою до лікаря, який призначив їй заспокійливі медичні препарати та антидепресанти. 
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи своє рішення в частині відмови в задоволенні вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди, безпідставно зазначив, що позивач нібито не надала належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння їй моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між звільненням та моральною шкодою. 
На переконання позивача така позиція та висновки суду є суто формальними. 
Зміст судового рішення не містить даних, щодо врахування судом: характеру порушення прав позивача з боку роботодавця; тривалості вимушеного прогулу позивача ; службового стажу позивача на одному робочому місці (майже 25 років); перебування в стресі та тривалість моральних страждань позивача з приводу втрати постійної роботи; приниження професійної репутації; необхідність звернення позивача до суду за захистом порушеного відповідачем права. 
Апелянт 3 просила скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у справі №300/6313/25 в частині відмови в задоволенні заявлених позивачем позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким зобов`язати Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації перевести ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви про переведення; стягнути з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. В іншій частині рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у справі №300/6313/25 – залишити без змін
Від Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо переведення ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління та стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн є законним і обґрунтованим. Апеляційна скарга фактично зводиться до нібито формальності дати введення в дію нової структури, нібито порушення обов`язку щодо пропозиції рівнозначної посади та неправильного застосування судом норм права і судової практики. Ці доводи є помилковими та не враховують спеціального регулювання Закону України «Про державну службу».
Звільнення позивача з займаної посади здійснено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку зі скороченням посади внаслідок зміни структури органу. Посилання апелянта на трудові гарантії передбачені Кодексом законів про працю України не відповідає особливостям спірних правовідносин, що підтверджується усталеною практикою Верховного Суду у справах щодо державної служби (зокрема у справах №640/24023/21, №140/9066/21, №380/9574/21, №120/3712/21-а, №640/15737/22). 
Апелянт 1 фактично не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги щодо зобов`язання Департаменту перевести її на посаду начальника бюджетного управління. Разом з тим, суд першої інстанції правильно встановив, що станом як на дату звільнення позивача, так і на момент ухвалення рішення суду посада начальника бюджетного управління не була вакантною, оскільки на неї наказом від 14.07.2025 №92-к була призначена інша особа. 
Частина 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» покладає на суб`єкта призначення обов`язок запропонувати державному службовцю іншу посаду державної служби, однак не містить імперативного обов`язку здійснити переведення виключно на ту посаду, на яку працівник висловив згоду, незалежно від фактичної наявності вакансії на момент прийняття рішення про переведення. Сама по собі згода позивача на переведення, викладена у заяві від 28.05.2025, не породжувала автоматичного обов`язку суб`єкта призначення видати наказ про переведення та не створювала у позивача безумовного суб`єктивного права на зайняття відповідної посади. Суд першої інстанції також правильно відхилив доводи позивача щодо «наявності вакантної посади начальника бюджетного управління» до 15.07.2025, оскільки суд встановив, що нова структура Департаменту була введена в дію наказом від 11.07.2025 №16-о саме з 15.07.2025, і до цієї дати відповідна штатна одиниця юридично не існувала. 
Посилання апелянта на те, що відповідач нібито був «обмежений у свободі розсуду» після подання заяви про переведення, ґрунтується виключно на суб`єктивному тлумаченні норм права та не підтверджується положеннями Закону України «Про державну службу». Крім того, апеляційна скарга фактично спрямована на втручання суду у дискреційні повноваження суб`єкта призначення щодо кадрових рішень. 
Доводи апеляційної скарги щодо протиправності призначення ОСОБА_2 є безпідставними та не стосуються предмета спору у даній справі. Предметом спору було оскарження наказу про звільнення позивача, а не перевірка законності кадрового рішення щодо іншої особи. При цьому матеріалами справи підтверджено, що наказ про введення в дію нової структури та змін до штатного розпису був прийнятий 11.07.2025, а посада начальника бюджетного управління була введена в дію з 15.07.2025. Безпосередньо на момент фактичного вирішення питання про переведення позивача така посада вже була зайнята. Посилання апелянта на те, що наказ про призначення ОСОБА_2 видано 14.07.2025, не свідчить про порушення прав позивача та не спростовує встановленого судом факту відсутності вакансії на момент звільнення. Також апелянт помилково ототожнює включення посади до структури та штатного розпису із виникненням безумовного права конкретної особи на зайняття такої посади. 
Крім того, Наказом Департаменту від 11.07.2025 №16-о прямо встановлено конкретну дату введення в дію нової структури та штатного розпису – 15.07.2025. До цієї дати нова структура не породжувала юридичних наслідків у вигляді існування штатних одиниць. Отже, посада начальника бюджетного управління до 15.07.2025 не існувала як штатна одиниця, а отже не могла бути вакантною. Саме тому твердження позивача про «наявність вакансії раніше» є юридично необґрунтованим і суперечить самому механізму формування штатного розпису. Додатково слід врахувати, що процедура формування нової структури здійснювалась відповідно до Алгоритму проведення класифікації посад державної служби в умовах воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1109 від 23.10.2023, який передбачає погодження результатів класифікації НАДС та завершення процедурних дій до моменту введення структури в дію. Саме після завершення цих дій було прийнято наказ №16-о, яким визначено дату 15.07.2025 як юридичний момент виникнення нової штатної конфігурації. 
Позивачу були запропоновані всі наявні вакантні посади державної служби відповідної та нижчої категорії, які існували станом на момент вивільнення, що підтверджується матеріалами справи. Позивач відмовилась від переведення, що оформлено відповідним актом від 05.08.2025. Таким чином, підстава для звільнення настала у зв`язку з відсутністю згоди позивачки на переведення, що прямо передбачено ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Твердження апелянта про те, що посада начальника бюджетного управління мала бути запропонована як вакантна раніше, не відповідає правовій природі вакантної посади, оскільки вакантність посади може існувати лише за умови включення посади до штатного розпису, що в даному випадку відбулося виключно з 15.07.2025. 
Щодо роз`яснення НАДС №197-р/з від 18.09.2025, на яке в своїй скарзі посилається апелянт слід зазначити, що воно не є нормативно-правовим актом і відповідно до його змісту має виключно інформаційний характер, а отже не може змінювати чи тлумачити обов`язкові норми Закону України «Про державну службу» або підміняти судове тлумачення. 
Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди виходячи з того, що апелянтом не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння моральної шкоди, причиннонаслідкового зв`язку між діями відповідача та заявленими стражданнями, обсягом моральних страждань. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги не містять фактичних або правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та повторюють позицію позивача в суді першої інстанції, не містять нових обставин і не спростовують встановлених судом обставин в частині відмови в задоволенні позовних вимог, а зводяться виключно до незгоди позивача з правовою оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин. 
На підставі викладеного, апелянт 1 просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у справі №300/6313/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо переведення ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління та стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн залишити без змін.
Сторона позивача подала відзив на апеляційну скаргу Департаменту. Ключовою обставиною у даній справі є те, що: 12.05.2025 позивачу було вручено попередження про наступне звільнення; одночасно з попередженням відповідач запропонував перелік вакантних посад; серед запропонованих вакансій була посада начальника бюджетного управління; 28.05.2025 позивач у встановлений строк надала згоду на переведення саме на цю посаду та подала відповідну заяву; після цього відповідач не перевів позивача на обрану посаду, а натомість 14.07.2025 призначив на неї іншу особу; 05.08.2025 звільнив позивача.
Вказані обставини не заперечувалися відповідачем під час розгляду справи.
Більше того, відповідач наголошує про них в апеляційній скарзі.
Суд першої інстанції встановив, що позивач належним чином реалізувала своє право на переведення, надавши згоду на запропоновану відповідачем посаду начальника бюджетного управління та подавши відповідну заяву.
Таким чином, відповідач не виконав передбачений ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» обов`язок щодо належного працевлаштування державного службовця у разі скорочення посади.
Доводи апеляційної скарги про те, що посада начальника бюджетного управління «не існувала» або «не була вакантною», є суперечливими та спростовуються матеріалами справи.
Апелянт стверджує, що посада начальника бюджетного управління начебто не могла бути запропонована позивачу, оскільки структура Департаменту була введена в дію лише з 15.07.2025.
Однак, саме відповідач: включив посаду начальника бюджетного управління до переліку вакантних посад у Додатку №1 до попередження від 12.05.2025; запропонував цю посаду позивачу як вакантну; прийняв від позивача заяву про переведення на цю посаду; не повідомляв позивача про будь-яку неможливість переведення протягом більш ніж півтора місяця після подання нею заяви.
Більше того, матеріалами справи підтверджено, що: вже у червні щодо ОСОБА_2 проводилась спеціальна перевірка; 14.07.2025 на посаду начальника бюджетного управління було призначено ОСОБА_2 .
Отже, твердження апелянта про те, що така посада «юридично не існувала» або «не була вакансією», є штучними, суперечливими та спростовуються поведінкою самого відповідача.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що суб`єкт призначення має право на власний розсуд не переводити державного службовця навіть у випадку, коли: відповідна посада була запропонована; державний службовець надав згоду на переведення; існувала можливість такого переведення.
Однак така позиція суперечить правовій природі гарантій, передбачених статтею 87 Закону України «Про державну службу».
Обов`язок щодо працевлаштування працівника у разі скорочення не є формальним.
Це підтверджується роз`ясненням Національного Агентства України з питань Державної служби №197-р/з від 18.09.2025 «Щодо пропозиції іншої посади державної служби у разі припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення», в якому зазначено, що Законом України від 10.12.2015 №889-VІІІ «Про державну службу» не передбачена можливість відмови державному службовцю у призначенні (переведенні) на раніше запропоновану йому посаду. Отже, якщо державному службовцю було запропоновано відповідну посаду державної служби, і він прийняв таку пропозицію, відмова у його призначенні (переведенні) на цю посаду не допускається.
Крім того, в даному випадку спір стосується не конкурсного призначення на посаду, а реалізації гарантій державного службовця при скороченні посади.
Позивач вже перебувала на державній службі, була належним чином попереджена про скорочення, а також реалізувала своє право на переведення на запропоновану їй посаду.
Тому відповідач не мав права ігнорувати подану заяву позивача та одночасно довільно обирати і призначати на цю ж посаду іншу особу.
Фактично апелянт намагається підмінити передбачений законом обов`язок щодо працевлаштування працівника «дискреційним правом» суб`єкта призначення.
Так, матеріалами справи встановлено, що 12.05.2025 під час вручення позивачу попередження про наступне звільнення відповідач запропонував їй перелік вакантних посад, серед яких була посада начальника бюджетного управління.
Позивач у встановлений строк реалізувала своє право на працевлаштування та надала згоду на переведення; поставила підпис навпроти відповідної посади;
28.05.2025 подала письмову заяву про переведення саме на посаду начальника бюджетного управління.
Отже, станом на момент попередження про вивільнення відповідач сам визнавав наявність вказаної посади як вакантної та такої, що може бути запропонована Позивачу у межах гарантій, передбачених статтею 87 Закону України «Про державну службу».
Більше того, зазначена посада продовжувала існувати і надалі — вже після затвердження та введення в дію нової структури Департаменту.
Так, Наказом №16-о від 11.07.2025 «Про введення в дію структури та змін до штатного розпису» було офіційно введено в дію структуру Департаменту з 15.07.2025, у якій прямо передбачено бюджетне управління та посаду начальника бюджетного управління.
Таким чином, посада начальника бюджетного управління: існувала на момент попередження позивач 12.05.2025; була запропонована відповідачем як вакантна; існувала на момент затвердження нової структури 11.07.2025; існувала на момент введення структури в дію 15.07.2025; фактично використовувалась Відповідачем для кадрового призначення іншої особи, про що свідчить наказ від 14.07.2025.
При цьому саме 14.07.2025, тобто ще до офіційного введення структури в дію з 15.07.2025, Відповідач призначив на цю посаду іншу особу — ОСОБА_2 . 
Отже, відповідач не лише не запропонував позивачу всі наявні вакансії протягом усього періоду вивільнення, як того вимагає Верховний Суд, але й фактично усунув позивача від зайняття посади, яка реально існувала та була вакантною, була запропонована відповідачем та на яку позивач погодилась.
Сукупність дій відповідача свідчить про штучне створення умов, за яких ОСОБА_1 була фактично усунута від можливості зайняти наявну вакантну посаду. При цьому відповідач не лише не вжив належних заходів для забезпечення права працівника на переведення чи зайняття вакансії, а навпаки — забезпечив заміщення посади начальника бюджетного управління іншою особою.
Відповідачем на відповідну посаду було прийнято особу, яка до цього не перебувала у трудових відносинах із Департаментом, тобто сторонню особу, що додатково підтверджує відсутність об`єктивних перешкод для переведення або працевлаштування позивача.
Доводи відповідача про нібито «неіснування» посади начальника бюджетного управління до 15.07.2025 повністю спростовуються його ж власними діями та матеріалами справи.
За наведених обставин відповідач не виконав покладений на нього обов`язок щодо належного працевлаштування позивача з моменту попередження про вивільнення до дня звільнення.
Більше того, навіть якщо виходити з позиції суду першої інстанції про те, що лист Департаменту від 15.07.2025 фактично є новим попередженням про наступне звільнення, дії відповідача все одно свідчать про порушення гарантій працевлаштування позивача.
Якщо лист від 15.07.2025 розцінювати як нове попередження про звільнення, то саме станом на 15.07.2025 відповідач був зобов`язаний повторно запропонувати позивачу всі наявні вакантні посади, у тому числі посаду начальника бюджетного управління, яка затверджена 11.07.2025 та введена з 15.07.2025. Однак саме до моменту направлення листа від 15.07.2025 відповідач вже штучно виключив позивача з можливості зайняття цієї посади, призначивши 14.07.2025 на неї іншу особу — ОСОБА_2 .
Тобто, за логікою суду першої інстанції 15.07.2025 почався новий строк попередження, а, отже, відповідач був зобов`язаний запропонувати всі актуальні вакансії, у т. ч. посаду начальника бюджетного управління, яка 11.07.2025 вже була затверджена у штатному розкладі.
При цьому така посада існувала у затвердженій структурі Департаменту саме з 15.07.2025, офіційно введена до штатного розпису ще 11.07.2025, раніше вже була запропонована позивачу, саме на цю посаду позивач надала згоду ще 28.05.2025. Проте, відповідачем посада начальника бюджетного управління вже була безпідставно виведена з переліку доступних для позивача посад.
Водночас спірна посада фактично використовувалась відповідачем для кадрового призначення іншої особи.
Отже, відповідач, ще до направлення «нового попередження» від 15.07.2025, самостійно створив ситуацію відсутності вакансії шляхом призначення 14.07.2025 іншої особи на посаду, щодо якої вже існувала реалізована згода позивача на переведення.
Таким чином, навіть за умови погодження з висновком суду про те, що лист від 15.07.2025 є новим попередженням про звільнення, дії відповідача залишаються незаконними, оскільки до моменту такого попередження позивача вже було безпідставно позбавлено можливості зайняти запропоновану їй посаду начальника бюджетного управління.
Отже, доводи апеляційної скарги Департаменту фактично не спростовують позицію Позивача, а лише підтверджують, що предметом спору було саме невиконання гарантій працевлаштування, а не питання формального обчислення 30-денного строку.
Зауважено, що у власній апеляційній скарзі позивач детально навела обставини щодо: неправомірного призначення ОСОБА_2 на посаду начальника бюджетного управління; вибіркового підходу відповідача до розгляду заяв кандидатів; порушення принципів добросовісності та належного урядування; безпідставного ігнорування заяви позивача від 28.05.2025.
Зазначені обставини додатково підтверджують законність рішення суду першої інстанції в частині поновлення Позивачки на посаді та незаконність наказу про звільнення.
Отже, доводи апеляційної скарги Департаменту не лише не спростовують висновки суду першої інстанції, а навпаки — підтверджують, що незаконне звільнення позивача стало наслідком невиконання відповідачем передбачених законом гарантій щодо її працевлаштування.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції нібито безпідставно поновив позивача на посаді, яка відсутня у чинній структурі Департаменту, є необґрунтованими та суперечать як трудовому законодавству, так і усталеній судовій практиці.
Посилання апелянта 1 на Закон України «Про правовий режим воєнного стану» також є безпідставними. 
Більше того, саме у даній справі матеріалами підтверджено, що функції ліквідованого управління фактично не припинились; у новій структурі було утворене бюджетне управління; частина функцій та повноважень позивача фактично збереглася; відповідач одночасно здійснював кадрові призначення на новостворені посади. Тобто зміна структури не свідчила про фактичне припинення відповідних функцій, а лише про їх організаційну трансформацію.
Предметом спору у даній справі було не формування структури Департаменту, а законність звільнення позивача та дотримання гарантій, передбачених ст. 87 Закону України «Про державну службу».
Також доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з відсутністю в електронній справі окремих протоколів судових засідань є необґрунтованими, формальними та не свідчать про незаконність оскаржуваного рішення.
Сторона позивача просила відмовити Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації у задоволенні апеляційної скарги.
Також стороною позивача подано відзив на апеляційну скаргу Івано-Франківської ОДА. Положення ч. 1 ст. 293 КАС України спрямовані на забезпечення принципу юридичної визначеності та сталості судового рішення, гарантуючи право на апеляційне оскарження не учасникам процесу виключно у випадках, коли суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. 
З покликанням на численну практику Верховного Суду, вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких трьох критеріїв: 1) вирішення судом питання про її право, 2) інтерес, 3) обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Лише за наявності таких умов особі, яка не брала участі у справі, забезпечується право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення. 
Предметом спору у даній справі є виключно законність наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА, який є самостійною юридичною особою з кодом ЄДРПОУ 02313921, про звільнення позивача, дотримання ним ст. 87 Закону України «Про державну службу» та поновлення на посаді. Жодних вимог до Івано-Франківської ОДА позивачем не заявлялено. Суд першої інстанції не зобов`язував ОДА змінювати структуру, не зобов`язував вводити нові штатні одиниці та не покладав на неї жодних самостійних обов`язків. Оскаржуване рішення стосується виключно трудових (публічно-службових) правовідносин між позивачем та Департаментом фінансів Івано-Франківської ОДА, який є самостійною юридичною особою (код ЄДРПОУ 02313921), наділений повною цивільною та процесуальною правосуб`єктністю. Отже, рішення суду не містить жодного прямого висновку щодо прав чи обов`язків Івано-Франківської ОДА у розумінні ч.3 ст.317 КАС України. 
Апелянт 2 помилково ототожнює техніко-організаційні наслідки виконання рішення суду (можливий управлінський обов`язок у майбутньому щодо приведення штату у відповідність) із вирішенням питання про його права. Сам по собі можливий організаційний або управлінський обов`язок (необхідність погодження технічних змін до штатного розпису на вимогу Департаменту фінансів для забезпечення виконання судового акта), який може виникнути у майбутньому під час виконавчого провадження, не означає, що суд першої інстанції вирішив спір про права чи обов`язки ОДА. Суд застосував виключно передбачений законом спосіб захисту порушеного права — поновлення незаконно звільненого працівника (ст. 235 КЗпП України). 
Поновлення на посаді є прямим, автоматичним та імперативним наслідком встановлення судом факту незаконності звільнення працівника. Воно не ставиться законом у залежність від внутрішньої структури органу, наявності чи відсутності внутрішніх погоджень, процедур затвердження штатного розпису чи дій інших суб`єктів владних повноважень. 
Суд першої інстанції, допускаючи рішення до негайного виконання (ст. 371 КАС України), виключно виконав імперативні вимоги процесуального закону. Допущення рішення до негайного виконання не є окремим способом захисту, не створює для ОДА нових обов`язків у спорі, не змінює коло учасників справи та не свідчить про порушення прав осіб, які не брали участі у справі. 
Якщо після відкриття провадження встановлено, що судовим рішенням питання про права та обов`язки скаржника (не учасника) не вирішувалися, апеляційний суд закриває провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України у зв`язку з відсутністю суб`єкта апеляційного оскарження.
Щодо матеріально-правових доводів апелянта 2, то абз. 5 ч. 7 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» є спеціальною нормою, яка підлягає пріоритетному застосуванню у спірних правовідносинах, оскільки регулює особливості функціонування органів державної влади в умовах воєнного стану. Вказана норма є суто організаційною, оскільки регулює порядок затвердження структури військових адміністрацій для забезпечення обороноздатності, але вона не скасовує дію Кодексу законів про працю України (КЗпП) та гарантій для працівників при скороченні чи ліквідації посад, не звільняє роботодавця від обов`язку дотримуватись ст. 87 Закону України «Про державну службу»; не легалізує незаконне звільнення; не виключає можливості поновлення незаконно звільненого працівника. 
Спеціальний статус органу в умовах воєнного стану не звільняє його від обов`язку діяти у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією (ст. 19 Конституції України) та законами України. Необхідність внутрішніх погоджень із Головнокомандувачем ЗСУ є суто внутрішньою процедурою, а не перешкодою для правосуддя. Організаційні труднощі державного органу чи особливий порядок затвердження штату не можуть бути підставою для відмови у захисті порушеного конституційного права громадянина на працю (ст. 43 Конституції України). Скаржник також стверджує, що суд проігнорував факт ліквідації посади позивача внаслідок внесення змін до штатного розпису. Твердження Відповідача про те, що суд не може поновити працівника на посаді, яка наразі відсутня у штатному розписі, прямо суперечить закону - відсутність посади в штатному розписі на момент винесення рішення суду не є перешкодою для поновлення працівника. Поновлення на роботі за рішенням суду зобов`язує роботодавця повернути працівника в той стан, який існував до порушення його права. Якщо посаду було ліквідовано, роботодавець зобов`язаний внести зміни до штатного розпису — ввести ліквідовану посаду назад або створити рівнозначну
Суд не має повноважень визначати структуру органу владних повноважень. Суд лише констатує факт порушення трудових прав конкретної людини та зобов`язує усунути це порушення. 
Якщо посаду ліквідовано, роботодавець зобов`язаний внести зміни до штатного розпису (поновити ліквідовану або створити рівнозначну посаду). 
Твердження про те, що суд «фактично зобов`язав втрутитися у процедуру за участю Головнокомандувача ЗСУ», є юридично абсурдним з огляду на природу судової влади. Судове рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника 
При підготовці апеляційної скарги Скаржником допущено грубу процесуальну помилку, яка унеможливлює її задоволення. У пункті 2 прохальної частини скарги ОДА просить: «Скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 у справі за №300/6313/20». Проте предметом апеляційного перегляду у цьому провадженні є рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30 березня 2026 року у справі №300/6313/25. Оскільки суд апеляційної інстанції діє суворо в межах заявлених вимог і не може самостійно переписувати або змінювати прохальну частину скарги за апелянта, заявлена Скаржником вимога про скасування рішення дворічної давнини в іншій справі є юридично безпредметною та не підлягає задоволенню. 
Сторона позивача просила апеляційне провадження за апеляційною скаргою Івано-Франківської обласної державної адміністрації на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі №300/6313/25 закрити на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 305 КАС України. У разі відмови у закритті провадження - апеляційну скаргу Івано-Франківської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а рішення суду від 30.03.2026 в частині визнавання протиправним та скасування наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к.; поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора – начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів ІваноФранківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025; стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026 в сумі 417896 (чотириста сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 82 коп. без змін.
Івано-Франківська ОДА подала відповідь на відзив сторони позивача. Доводи відзиву про відсутність у Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації права на апеляційне оскарження ґрунтуються на надмірно формальному тлумаченні положень ст. 293 КАС України та не враховують характер правовідносин, які виникають у зв`язку з виконанням оскаржуваного судового рішення. 
У даній справі рішенням суду першої інстанції позивача поновлено саме на посаді, яка була виключена із затвердженої структури Департаменту фінансів на підставі розпорядження начальника обласної військової адміністрації. Реалізація такого рішення об`єктивно потребує вчинення Івано-Франківською обласною державною (військовою) адміністрацією управлінських дій щодо зміни структури та штатного розпису відповідного структурного підрозділу. 
Таким чином, рішення суду безпосередньо породжує для Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації обов`язок вчиняти дії, пов`язані із відновленням штатної одиниці, що свідчить про вирішення питання щодо її прав та обов`язків. Саме тому висновки Верховного Суду, наведені у відзиві, не спростовують позицію апелянта, а навпаки підтверджують необхідність встановлення реального впливу судового рішення на права та обов`язки особи, яка не брала участі у справі. 
Щодо твердження про те, що рішення стосується виключно трудових правовідносин між позивачем та Департаментом фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Такий довід не враховує особливостей правового статусу структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» структура місцевої державної адміністрації визначається її головою. Відповідно до абзацу 5 ч. 7 ст. 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» структура та штатний розпис обласних військових адміністрацій затверджуються Головнокомандувачем Збройних Сил України за поданням начальника відповідної військової адміністрації. 
Отже, питання існування або відсутності відповідної посади не належить до компетенції Департаменту фінансів. Поновлення особи на посаді, якої немає у чинній структурі, впливає на повноваження Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації щодо формування структури та штатної чисельності, а тому спір не може розглядатися як такий, що стосується виключно Департаменту фінансів. 
Предметом апеляційного оскарження не є питання законності чи незаконності звільнення як таке. Апеляційна скарга стосується насамперед наслідків обраного судом способу захисту та дотримання судом вимог процесуального закону під час вирішення питання про поновлення на посаді, яка на момент ухвалення рішення була відсутня у затвердженій структурі органу. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про поновлення позивача на посаді, фактично визначив правові наслідки для суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого належать питання формування структури та штатної чисельності Департаменту фінансів, однак такий суб`єкт не був залучений до участі у справі. Відтак спір у частині способу поновлення позивача на посаді виходить за межі виключно трудових правовідносин та безпосередньо стосується реалізації владних управлінських повноважень Івано-Франківської обласної державної (військової) адміністрації.
За таких обставин висновок позивача про відсутність впливу рішення на права та обов`язки Івано-Франківської ОДА є необґрунтованим. 
Апеляційна скарга не містить доводів про неможливість судового контролю за рішенням про звільнення. Натомість апелянт звертає увагу на те, що суд, обираючи спосіб захисту, не вправі підміняти собою суб`єкта владних повноважень у питаннях формування структури органу та визначення його штатної чисельності. 
У даному випадку суд фактично визнав можливим існування посади всупереч затвердженій структурі органу, чим вийшов за межі своїх повноважень. 
Апелянт 2 не стверджує про скасування трудових гарантій під час воєнного стану. Однак суд першої інстанції був зобов`язаний врахувати спеціальний правовий режим функціонування обласних військових адміністрацій, встановлений Законом України «Про правовий режим воєнного стану». Зазначені норми безпосередньо визначають порядок формування структури органу та є істотними для вирішення питання про можливість поновлення особи на конкретній посаді. Відсутність належної оцінки цим обставинам свідчить про неповне з`ясування фактичних обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 305 КАС України відсутні. Івано-Франківська обласна державна (військова) адміністрація навела конкретні обставини, які свідчать про безпосередній вплив оскаржуваного рішення на сферу її владних повноважень та обов`язків щодо формування структури і штатної чисельності Департаменту фінансів. Отже, правовий зв`язок між оскаржуваним рішенням та правами й обов`язками апелянта є очевидним, безпосереднім та таким, що виключає можливість закриття апеляційного провадження. 
Суд першої інстанції ухвалив рішення щодо способу захисту, реалізація якого об`єктивно впливає на права та обов`язки суб`єкта владних повноважень, не залученого до участі у справі, що підлягає оцінці апеляційним судом з урахуванням положень ч. 3 ст. 317 КАС України. 
Враховуючи вищевикладене, апелянт 2 просив відмовити у задоволенні клопотання про закриття апеляційного провадження; скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2024 у справі за №300/6313/24, у частині щодо: - визнанання протиправним та скасування наказу Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к. - поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації з 07.08.2025. - стягнення з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 07.08.2025 по 20.03.2026 в сумі 417896 (чотириста сімнадцять тисяч вісімсот дев`яносто шість) грн 82 коп.
В судовому засіданні представник апелянтів вимоги апеляційних скарг підтримали повністю з вищевикладених мотивів.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується письмовими доказами, що ОСОБА_1 з 07.08.2000 працювала на різних посадах в Івано-Франківській обласній державній адміністрації, з 15.08.2023 позивач займала посаду заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
Структура Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА затверджена розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 18.07.2023 №277 в редакції розпорядження Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 06.11.2023 №442 в кількості 53 штатних одиниць (т. 1, а.с. 12-15), в редакції розпорядження Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 15.11.2024 №501 в кількості 53 штатних одиниць (т. 1, а.с. 17-18).
Розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175 затверджено структуру Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА та внесені зміни у штатний розпис Департаменту в кількості 50 штатних одиниць. Відповідно до вказаного розпорядження посада заступника директора департаменту – начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, яку займала позивач, підлягала скороченню (т. 1, а.с. 19-21).
Наказом від 12.05.2025 №10-о «Про зміну структури департаменту фінансів» зменшена штатна чисельність Департаменту та ліквідовано управління доходів та фінансів виробничої сфери у складі, зокрема, посади заступника директора департаменту – начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери. Пунктом 3 вищенаведеного наказу передбачено утворення, зокрема, бюджетного управління з посадою начальника бюджетного управління (т. 1, а.с. 22-23).
Листом Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА від 12.05.2025 №453/02-12 попереджено ОСОБА_1 про зміну структури Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА та зміну штатного розпису на 2025 рік та про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу». Одночасно позивач була повідомлена про відсутність рівнозначних посад та про наявні в Департаменті фінансів вакансії для переведення (Додаток 1 до попередження про наступне звільнення) з пропозицією не пізніше 30 календарних днів з моменту отримання даного попередження подати відповідну заяву.
В листі від 12.05.2025 №453/02-12 міститься запис про ознайомлення ОСОБА_1 із попередженням про звільнення, дата ознайомлення 12.05.2025, особистий підпис ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 25).
Згідно із Додатком 1 до попередження про наступне звільнення, що був вручений відповідачем ОСОБА_1 , серед шістнадцяти вакантних посад у Департаменті фінансів була наявна утворена посада начальника бюджетного управління, на яку і погодилася позивач, про що власноруч поставила свій підпис у відповідній графі із зазначенням дати 28.05.2025 та зробила відмітку «згоден» у графі «Згоден/не згоден на переведення» (т. 1, а.с. 26-27).
Також у бланку попередження про наступне звільнення позивачем власноруч написано щодо згоди на призначення на запропоновану посаду начальника бюджетного управління та проставлено дату 28.05.2025 та підпис.
28.05.2025 ОСОБА_1 написала та подала на ім`я директора Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА заяву про переведення на посаду начальника бюджетного управління (т. 1, а.с. 28).
11.07.2025 відповідач видав наказ №16-о «Про введення в дію структуру та змін до штатного розпису», яким передбачено, що з 15.07.2025 вводиться структура Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА, затверджена розпорядженням від 05.05.2025 №175 (додаток 1) та перелік змін №2 до штатного розпису на 2025 рік Департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА (додаток 2) (т. 1, а.с. 62-64, 73-75).
Наказом від 14.07.2025 №92-к «Про призначення ОСОБА_2 » призначено ОСОБА_2 на посаду начальника бюджетного управління (т. 1, а.с. 83).
Листом від 15.07.2025 №716/02-12 ОСОБА_1 повідомлено про розгляд її заяви від 28.05.2025 щодо переведення на посаду начальника бюджетного управління департаменту фінансів Івано-Франківської ОДА, в якому зазначено, що ця посада зайнята і можливість її вивільнення відсутня, у зв`язку з чим неможливо задовольнити заяву позивача про переведення. Також у листі вказані вільні посади, на які позивач може претендувати, та наданий строк 2 календарних дні з моменту отримання повідомлення для подання письмової відповіді про рішення. Лист від 15.07.2025 №716/02-12 відправлений позивачу засобами поштового зв`язку 21.07.2025 та отриманий ОСОБА_1 22.07.2025, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1, а.с. 69).
17.07.2025 поштовим відправленням позивач повторно подала заяву-запит щодо надання письмової відповіді щодо розгляду її заяви від 28.05.2025 на переведення на вакантну посаду начальника бюджетного управління (т. 1, а.с. 31).
22.07.2025 позивач знову подала заяву-запит щодо її переведення за заявою від 28.05.2025 на посаду начальника бюджетного управління (т. 1, а.с. 32).
За результатом розгляду заяви-запиту від 22.07.2025 відповідач листом від 25.07.2025 №791/02-12 повідомив ОСОБА_1 , що посада, про яку йдеться у запиті, вже не є вакантною та запропоновано перелік з восьми вакантних посад. Позивачу надано строк 2 календарних дні з моменту отримання повідомлення для подання письмової відповіді про своє рішення. У разі ненадання згоди на переведення на одну із запропонованих посад протягом встановленого строку, відповідач вважатиме, що позивач відмовилась від такого переведення. У разі відмови від переведення на запропоновану посаду трудовий договір буде припинено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» з виплатою згідно з частиною четвертою цієї статті вихідної допомоги у розмірах двох середньомісячних заробітних плат (т. 1, а.с. 33-34).
05.08.2025 ОСОБА_1 ще раз ознайомлено з листами від 15.07.2025 №716/02-12 та від 25.07.2025 №791/02-12, якими запропоновані наявні вакантні посади в департаменті фінансів Івано-Франківської ОДА станом на 15.07.2025, про що складений акт №1. В акті зафіксовано, що ОСОБА_1 від запропонованих вакансій відмовилась (т. 1, а.с. 53).
05.08.2025 відповідачем виданий наказ №122-к про звільнення з 06.08.2025 ОСОБА_1 із займаної посади заступника директора департаменту-начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із скороченням штату (т. 1, а.с. 35-36).
Вважаючи протиправним наказ Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації «Про звільнення ОСОБА_1 » від 05.08.2025 №122-к, представник позивача звернулася до суду з цим позовом, в якому просить суд скасувати такий наказ, зобов`язати Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації поновити з 07.08.2025 ОСОБА_1 на посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів, зобов`язати перевести ОСОБА_1 на посаду начальника бюджетного управління відповідно до її заяви про переведення та стягнути з Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 07.08.2025 по дату постановлення судового рішення про поновлення на роботі та моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд зазначає таке.
Апеляційний суд у контексті спірних правовідносин зазначає. що для визначення ключових питань апеляційного перегляду рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20.03.2026 у справі №300/6313/25 необхідно зіставити підстави заявлених позовних вимог, мотиви їх часткового задоволення та доводи поданих апеляційних скарг.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовано, зокрема, тим, що Департамент фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (далі — Департамент фінансів, відповідач, апелянт 1) листом від 12.05.2025 №453/02-12 повідомив її про наступне звільнення та запропонував для переведення посади, зазначені як вакантні у додатку 1 до цього повідомлення, серед яких - посаду начальника бюджетного управління. 28.05.2025 позивачка надала згоду на переведення на зазначену посаду та подала відповідну заяву.
Попри подання позивачем вказаної заяви, Департамент фінансів видав наказ від 14.07.2025 №92-к про призначення на посаду начальника бюджетного управління іншої особи — ОСОБА_2 . Як зазначено в позовній заяві, підставами видання цього наказу були, зокрема, заява ОСОБА_2 від 04.06.2025 та доповідна записка начальника сектору управління персоналом Федорів О.С. від 14.07.2025.
На переконання позивача, невиконання відповідачем обов`язку щодо її працевлаштування за наявності поданої нею згоди на переведення на запропоновану посаду свідчить про порушення гарантій, установлених частиною третьою статті 87 Закону України «Про державну службу» (далі — Закон №889-VIII), та про незаконність подальшого звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті. Із цих підстав позивачка, серед іншого, просила скасувати наказ про звільнення, поновити її на попередній посаді відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі — КЗпП України) та зобов`язати відповідача перевести її на посаду начальника бюджетного управління відповідно до заяви від 28.05.2025.
Основний мотив задоволення вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді суд першої інстанції пов`язав із правовою природою листів Департаменту фінансів від 15.07.2025 №716/02-12 та від 25.07.2025 №791/02-12. Оцінивши зміст цих листів, суд кваліфікував їх як нові попередження про наступне звільнення позивача та дійшов висновку, що належним попередженням слід вважати останнє повідомлення — від 25.07.2025 №791/02-12.
Суд пов`язав обчислення передбаченого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII строку попередження з отриманням позивачкою зазначеного повідомлення 29.07.2025. Водночас наказом Департаменту фінансів від 05.08.2025 №122-к позивача звільнено з 06.08.2025, тобто до спливу 30 календарних днів із моменту отримання останнього повідомлення. У зв`язку із цим суд визнав порушення відповідачем частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, скасував наказ від 05.08.2025 №122-к та, застосувавши частину першу статті 235 КЗпП України, поновив позивачку з 07.08.2025 на посаді заступника директора — начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації.
Основні доводи апеляційних скарг у частині зазначених правовідносин зводяться до такого.
Апелянт 1 — Департамент фінансів — заперечує кваліфікацію листів від 15.07.2025 №716/02-12 та від 25.07.2025 №791/02-12 як нових попереджень про звільнення. На його переконання, попередженням про наступне звільнення є лист від 12.05.2025 №453/02-12, а наступні листи мали інформаційний характер. Із цього апелянт 1 робить висновок про дотримання строку, передбаченого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, та законність звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої цієї статті.
Апелянт 2 — Івано-Франківська обласна державна адміністрація — посилається на статтю 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та абзац п`ятий частини сьомої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На думку апелянта 2, поновлення позивачки на посаді, відсутній у затвердженій структурі, фактично зумовлює необхідність зміни штатного розпису та відновлення скороченої посади, що потребує здійснення повноважень іншими суб`єктами владних повноважень, зокрема за участю Головнокомандувача Збройних Сил України. Апелянт 2 розцінює це як втручання суду в дискреційні повноваження та пов`язує із цим твердження про вирішення питання щодо прав та обов`язків осіб, яких не було залучено до участі у справі, як підставу для скасування рішення.
Апелянт 3 — ОСОБА_1 — оскаржує рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог, зокрема щодо зобов`язання відповідача перевести її на посаду начальника бюджетного управління. Позивачка посилається на те, що листом від 12.05.2025 №453/02-12 їй було запропоновано зазначену посаду, включену до додатка 1 до попередження, а 28.05.2025 вона подала заяву про переведення. Однак відповідач видав наказ від 14.07.2025 №92-к про призначення на цю посаду ОСОБА_2 .
На переконання позивача (апелянта 3), відповідач не мав правових підстав відмовляти в реалізації раніше наданої їй пропозиції переведення після отримання її згоди. Позивачка також посилається на наказ Департаменту фінансів від 11.07.2025 №16-о, яким із 15.07.2025 введено в дію структуру та зміни до штатного розпису, та стверджує, що відповідач не виконав обов`язку щодо пропонування їй усіх вакантних посад, які вона могла обіймати відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей протягом періоду від попередження до звільнення. Використання посади начальника бюджетного управління для призначення іншої особи позивач вважає обставиною, яка потребувала оцінки при вирішенні її вимоги про переведення. Крім того, апеляційна скарга позивачки стосується відмови у стягненні 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
З урахуванням наведеного та приписів статті 308 КАС України ключовими питаннями під час апеляційного провадження є такі:
1. З якого моменту посада державної служби є вакантною для цілей застосування частини третьої статті 87 Закону №889-VIII та чи може суб`єкт призначення пропонувати державному службовцю переведення на посаду, утворення якої передбачене відповідним організаційним актом, до введення в дію структури та штатного розпису, що містять таку посаду?
2. Чи відповідало повідомлення Департаменту фінансів від 12.05.2025 №453/02-12 вимогам частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, зокрема в частині пропонування посад для переведення, та яке правове значення для процедури звільнення і визначення початку строку попередження мали наступні повідомлення від 15.07.2025 №716/02-12 та від 25.07.2025 №791/02-12?
3. Які правові наслідки визнання незаконним звільнення державного службовця на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачає частина перша статті 235 КЗпП України та чи впливає скорочення раніше займаної посади на можливість поновлення на ній?
4. Які правові наслідки для відповідача породжувала заява позивача від 28.05.2025 про переведення на запропоновану їй посаду начальника бюджетного управління та чи існують підстави для задоволення окремої позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити таке переведення з урахуванням послідовності утворення посади, введення її до чинного штатного розпису та видання наказу від 14.07.2025 №92-к про призначення іншої особи?
5. Як співвідносяться приписи статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», абзацу п`ятого частини сьомої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», пункту 1 частини першої та частини третьої статті 87 Закону №889-VIII і частини першої статті 235 КЗпП України при поновленні незаконно звільненого державного службовця? Чи становить таке поновлення втручання в повноваження щодо затвердження структури та штатного розпису?
6. Чи підтверджують наявні у справі докази, оцінені в їх сукупності, заподіяння позивачці моральної шкоди, її причинний зв`язок з оскаржуваними діями та рішенням відповідача, а також підстави для стягнення заявленого відшкодування в розмірі 30 000 грн?
Міркуючи над вказаними питаннями апеляційний суд зазначає наступне.
Щодо першого питання
Доцільно зауважити, що відповідне питання є визначальним для правильного вирішення всього спору, оскільки кожна зі сторін надає власного правового значенню поняттю «вакантна посада». Зокрема, сторони по різному розуміють момент, з якого утворена посада в структурі державного органу стає “вакантною”, а суб?єкт призначення має право пропонувати зайняття такої посади, як в порядку забезпечення гарантій подальшого залишення особи на державній службі, на виконання приписів частини третьої статті 87 Закону №889-VIII, так і в порядку переведення, згідно із статтею 41 Закону №889-VIII. 
Вирішуючи дане питання, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону №889-VIII, посада державної служби — визначена структурою і штатним розписом первинна структурна одиниця державного органу з установленими відповідно до законодавства посадовими обов`язками у межах повноважень, визначених частиною першою статті 1 цього Закону. 
Наведене визначення пов`язує існування посади державної служби з її закріпленням одночасно у структурі та штатному розписі державного органу. Тому для встановлення правового статусу конкретної посади необхідно з`ясувати зміст відповідних організаційно-розпорядчих актів і дату, з якої передбачені ними зміни набули чинності.
Якщо затвердження нової структури та штатного розпису і введення їх у дію розмежовані в часі, саме лише затвердження таких документів не дає підстав вважати кожну передбачену ними нову посаду чинною штатною одиницею вже на дату затвердження. Для цього необхідно врахувати визначений відповідним актом момент введення змін у дію.
Пункт 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII передбачає серед підстав припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу. Водночас частина третя цієї статті покладає на керівника державної служби обов`язок одночасно з попередженням про звільнення запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Звільнення із зазначеної підстави допускається за відсутності можливості запропонувати відповідні посади або в разі відмови державного службовця від переведення на запропоновану посаду.
Отже, оцінка виконання цього обов`язку потребує встановлення фактичної та юридичної можливості переведення на запропоновані посади, зокрема їх наявності у чинному штатному розписі на відповідну дату.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України від 05.07.2012 №5067-VI «Про зайнятість населення», вакансія — вільна посада (робоче місце), на яку може бути працевлаштована особа. 
Системне прочитання цього положення та пункту 4 частини першої статті 2 Закону №889-VIII дає підстави визначити дві необхідні умови для визнання посади державної служби вакантною:
1. Посада передбачена структурою та штатним розписом, які діють на відповідну дату.
2. Посада є вільною та юридично доступною для працевлаштування шляхом призначення або переведення.
Таким чином, передбачення нової посади документом, який має бути введений у дію в майбутньому, саме собою не підтверджує наявності чинної вакансії. Необхідно розмежовувати рішення про майбутнє утворення посади, набуття відповідними структурними та штатними змінами чинності й фактичне зайняття цієї посади.
Значення такого розмежування простежується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30.01.2025 у справі №640/26300/19.
У розділі ІІ цієї постанови наведено обставини затвердження структури апарату Антимонопольного комітету України наказом від 14.05.2019 №585-ВК та введення в дію нового штатного розпису з 23.05.2019 наказом від 23.05.2019 №630-ВК. Саме як результат введення нового штатного розпису в дію в постанові описано скорочення попередніх та утворення нових посад державної служби. 
Зазначена постанова не містить окремого загального висновку про допустимість пропонування майбутніх посад до введення штатного розпису в дію. Для цієї справи вона має значення в частині розмежування конкретних організаційних актів та їх наслідків: затвердження структури й введення штатного розпису в дію були окремими юридично значущими обставинами, які суд урахував при оцінці кадрових змін.
У пункті 64 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.12.2025 у справі №380/1373/24 Суд указав на необхідність дослідження змін у структурі та штатному розписі, критеріїв переведення державних службовців і пропонування позивачеві всіх відповідних вакансій від введення нової структури та штатного розпису в дію, надалі — протягом попередження про звільнення і до видання наказу про звільнення.
Водночас у пункті 53 цієї постанови Верховний Суд зазначив, що обов`язок роботодавця щодо працевлаштування працівника виникає з моменту попередження про вивільнення та триває до дня звільнення, охоплюючи вакансії, які з`являються протягом цього періоду, а також існують на день звільнення.
Отже, наведена постанова підтверджує необхідність досліджувати зміни у складі вакансій та кадрові рішення в їх часовій послідовності. Вона не встановлює, що обов`язок працевлаштування в усіх випадках виникає виключно з дати введення нового штатного розпису в дію.
У справі №300/6313/25 суд першої інстанції встановив, що пунктом 3 наказу Департаменту фінансів від 12.05.2025 №10-о передбачено утворення бюджетного управління з посадою начальника бюджетного управління. Водночас наказом Департаменту фінансів від 11.07.2025 №16-о структуру, затверджену розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175, та перелік змін №2 до штатного розпису введено в дію з 15.07.2025.
Таким чином, при визначенні правового статусу посади начальника бюджетного управління необхідно розмежовувати дату прийняття рішення про її утворення та дату введення відповідних структурних і штатних змін у дію. Дата видання наказу від 11.07.2025 №16-о не тотожна визначеній ним даті введення цих змін у дію — 15.07.2025.
Із наведених норм випливає, що новоутворена посада, якої раніше не було у чинному штатному розписі, може розглядатися як чинна вакансія з дати введення відповідних структурних і штатних змін у дію за умови, що на цю дату вона є вільною та доступною для працевлаштування. Саме лише зазначення такої посади у переліку, доданому до попередження про звільнення, не змінює визначеної розпорядчим актом дати набуття штатними змінами чинності.
Що стосується права суб?єкта призначення пропонувати переведення на посаду до введення відповідних структурних і штатних змін у дію. 
Пунктом 1 частини першої статті 22 Закону №889-VIII передбачено проведення конкурсу «на зайняття вакантної посади державної служби». Інші випадки, визначені пунктами 2–4 цієї частини, стосуються заміщення тимчасово відсутнього державного службовця, за яким зберігається посада, а також зайняття посад, які мають вивільнитися у зв`язку з настанням прямо визначених законом обставин. 
Отже, законодавець окремо врегулював випадки завчасного проведення добору на існуючі посади. Пропонування нової штатної одиниці, яка передбачена структурними та штатними змінами, ще не введеними в дію, не належить до перелічених випадків. 
Безпосередньо переведення державного службовця в межах одного державного органу регулюється пунктом 1 частини першої статті 41 Закону №889-VIII. Ця норма передбачає можливість переведення без обов`язкового проведення конкурсу «на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі» за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення, з урахуванням професійної підготовки та професійних компетентностей державного службовця. Вимога щодо вакантності посади передбачена також пунктом 2 частини першої статті 41 цього Закону для переведення до іншого державного органу.
Частина друга статті 41 Закону №889-VIII визначає додаткову обов`язкову умову такого переведення — згоду державного службовця. 
Отже, наявність вакансії та згода на її зайняття є окремими передумовами реалізації передбаченого частиною першою цієї статті механізму переведення. 
Особливий порядок призначення під час воєнного стану, передбачений абзацом першим частини п`ятої статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», допускає призначення на посади державної служби без конкурсного відбору. Однак цей припис регулює спосіб добору та призначення особи й не змінює визначення посади державної служби або встановленої організаційно-розпорядчим актом дати введення штатних змін у дію. 
У свою чергу, передбачена частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII пропозиція іншої посади є складовою процедури забезпечення подальшого проходження державної служби особою, яку попереджено про звільнення. Тому її зміст повинен відповідати правовим умовам переведення, установленим статтею 41 цього Закону. Пропозиція має стосуватися посади, на яку існує юридична можливість переведення, зокрема з огляду на чинні структуру та штатний розпис.
Із системного застосування пункту 4 частини першої статті 2, пункту 1 частини першої статті 41 та частини третьої статті 87 Закону №889-VIII випливає, що суб`єкт призначення не має підстав пропонувати новоутворену посаду як уже наявну вакантну посаду для переведення, якщо структурні та штатні зміни, якими її передбачено, ще не введені в дію. Надання інформації про майбутню посаду саме собою не підтверджує виконання обов`язку щодо пропонування наявних вакансій.
У цій справі посаду начальника бюджетного управління було включено до додатка 1 до повідомлення Департаменту фінансів від 12.05.2025 №453/02-12 як вакантну посаду, запропоновану позивачці для переведення. На цю пропозицію ОСОБА_1 надала згоду та подала заяву від 28.05.2025.
Водночас, як установив суд першої інстанції, пунктом 3 наказу Департаменту фінансів від 12.05.2025 №10-о було передбачено утворення бюджетного управління з посадою начальника бюджетного управління, а наказом від 11.07.2025 №16-о структуру, затверджену розпорядженням Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175, та перелік змін №2 до штатного розпису введено в дію з 15.07.2025.
Отже, визначена самим відповідачем дата введення структурних і штатних змін у дію не дає підстав вважати посаду начальника бюджетного управління чинною вакансією станом на 12.05.2025 лише внаслідок її включення до додатка 1 до повідомлення №453/02-12. Наступне введення цих змін у дію з 15.07.2025 не підтверджує існування відповідної вакансії на дату вручення травневого повідомлення.
За таких обставин пропонування цієї посади у повідомленні від 12.05.2025 №453/02-12 не може саме собою визнаватися належним виконанням обов`язку щодо пропонування наявної вакантної посади, установленого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII. Відповідач не може одночасно посилатися на цю пропозицію як на виконання гарантій працевлаштування та заперечувати можливість її реалізації з мотивів відсутності запропонованої посади у чинному штатному розписі.
При цьому відсутність чинної вакансії на дату надання пропозиції не спростовує факту подання ОСОБА_1 заяви від 28.05.2025 та висловленої нею згоди продовжувати державну службу. Ця обставина характеризує зміст і реальність пропозиції відповідача та не може бути ототожнена з відмовою позивача від переведення.
Щодо другого питання
Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII встановлено:
«Суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду». 
Отже, своєчасне попередження про наступне звільнення та виконання обов`язку щодо працевлаштування є окремими обов`язковими складовими процедури вивільнення державного службовця.
У пункті 40 постанови від 27.04.2026 у справі №620/5285/23 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив:
«Такий обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення». 
У пункті 16 постанови від 12.04.2023 у справі №340/1791/22 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вказав:
«Повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати». 
За встановленими судом першої інстанції обставинами, повідомленням Департаменту фінансів від 12.05.2025 №453/02-12 позивачку попереджено про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та одночасно запропоновано перелік посад для переведення. Позивач ознайомилася з повідомленням 12.05.2025, що підтверджено її підписом (т. 1, а.с. 25).
Позивач не заперечує належності цього повідомлення як первісного попередження про наступне звільнення. Водночас зазначена обставина не підтверджує належного виконання відповідачем обов`язку щодо пропонування посад.
До додатка 1 до повідомлення від 12.05.2025 №453/02-12 відповідач включив посаду начальника бюджетного управління. 28.05.2025 позивач письмово погодилася на переведення на цю посаду, зробила відповідні записи в повідомленні та додатку до нього, а також подала окрему заяву про переведення (т. 1, а.с. 26–28).
Проте на сторінці 5 відзиву на позовну заяву відповідач прямо зазначив:
«До цієї дати посада начальника бюджетного управління юридично не існувала як штатна одиниця, і тому не могла бути реальною вакансією».
Ідеться про 15.07.2025 — дату введення структури та змін до штатного розпису в дію згідно з наказом Департаменту фінансів від 11.07.2025 №16-о (т. 1, а.с. 62–64, 73–75).
Таким чином, відповідач запропонував позивачу як вакантну посаду, яка на час повідомлення та подання заяви про переведення не була чинною штатною одиницею. З урахуванням наведених вище висновків щодо першого питання така пропозиція не забезпечувала можливості фактичного переведення до введення відповідних змін у дію.
Цей недолік пропозиції виник унаслідок дій відповідача. Позивач, діючи відповідно до одержаного повідомлення, своєчасно виконала залежні від неї дії для переведення. Саме подання заяви не замінювало необхідних правових передумов призначення на посаду, однак підтверджувало прийняття пропозиції відповідача та волевиявлення позивачки продовжувати державну службу.
За таких обставин позивач мала легітимні підстави очікувати реалізації прийнятої нею пропозиції після виникнення законних передумов для переведення, а в разі неможливості її реалізації — своєчасного повідомлення про це та забезпечення передбачених частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII гарантій. Помилковість сформованого відповідачем переліку не давала підстав вважати, що позивач не скористалася запропонованою можливістю продовження державної служби.
У цьому контексті підлягає врахуванню принцип належного урядування. У пункті 107 постанови від 27.06.2024 у справі №990/305/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила:
«Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються». 
Наведений висновок, сформульований у спорі щодо кваліфікаційного оцінювання судді, враховується в частині оцінки наслідків помилки державного органу для особи. Його застосування не означає обов`язку здійснити переведення всупереч установленим законом передумовам.
Обов`язок відповідача щодо працевлаштування позивача продовжував діяти і після подання заяви від 28.05.2025. Тому виникнення протягом процедури вивільнення відповідної вакантної посади вимагало її пропонування з урахуванням уже висловленої ОСОБА_1 згоди на переведення.
Посилання відповідача на призначення іншої особи наказом від 14.07.2025 №92-к саме по собі не підтверджує належного виконання цього обов`язку. Зайнятість посади на дату відповіді пояснює заявлену відповідачем неможливість переведення на цю дату, проте не усуває необхідності оцінити його попередні дії щодо розгляду заяви позивача та забезпечення можливості продовження нею державної служби. Законність наказу про призначення іншої особи в межах цього доводу не оспорюється.
Листом від 15.07.2025 №716/02-12 відповідач повідомив позивача про неможливість задоволення заяви від 28.05.2025 у зв`язку із зайнятістю посади начальника бюджетного управління та відсутністю можливості її вивільнення. Одночасно запропонував вісім інших посад, установив строк у два календарних дні для письмової відповіді та зазначив, що ненадання згоди вважатиметься відмовою від переведення, з якою пов`язується припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII. Зазначений лист позивач отримала 22.07.2025 (т. 1, а.с. 67–69).
Отже, цим листом відповідач повідомив про неможливість реалізації раніше прийнятої позивачем пропозиції та поставив перед нею нову вимогу обрати іншу посаду у визначений ним строк під загрозою звільнення. Сукупність цих приписів надає листу значення нового попередження про наступне звільнення.
Листом від 25.07.2025 №791/02-12 відповідач повторно повідомив про зайнятість обраної посади, запропонував вісім вакансій, установив дводенний строк для відповіді та визначив наслідком ненадання згоди відмову від переведення з подальшим припиненням трудового договору. Цей лист позивач отримала 29.07.2025 (т. 1, а.с. 33–34).
Відповідно, довід апелянта про виключно інформаційний характер липневих листів не враховує їхнього повного змісту та попередньої згоди позивачки на переведення. Висновок про нові попередження ґрунтується на відмові в реалізації прийнятої пропозиції, установленні нових строків для волевиявлення та прямо визначеному відповідачем наслідку їх недотримання — звільненні.
У постанові від 21.05.2025 у справі №520/10516/2020 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду погодився з висновком, що у випадку, коли існує декілька повідомлень про заплановане звільнення, які відтерміновані між собою в часі, належним попередженням про звільнення слід вважати останнє повідомлення. 
Цей висновок враховується щодо визначення повідомлення, від якого обчислюється строк попередження, після встановлення правової природи липневих листів.
Оскільки останнє повідомлення від 25.07.2025 №791/02-12 позивач отримала 29.07.2025, звільнення з 06.08.2025 на підставі наказу від 05.08.2025 №122-к відбулося до закінчення передбаченого абзацом першим частини третьої статті 87 Закону №889-VIII тридцятиденного строку. Такий строк не сплив і від дня отримання попереднього листа - 22.07.2025.
Установлені відповідачем два календарних дні для відповіді на пропозицію переведення не замінюють установленого законом строку попередження про звільнення.
Таким чином, належність первісного попередження від 12.05.2025 №453/02-12 не спростовує висновку суду першої інстанції про порушення строку попередження після направлення нових повідомлень. Так само вона не усуває встановленого недоліку первісної пропозиції та необхідності оцінювати виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування протягом усієї процедури вивільнення. 
Також, апеляційний суд відзначає, що частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII встановлено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду. 
Отже, своєчасне попередження про наступне звільнення та виконання обов`язку щодо працевлаштування є окремими обов`язковими складовими процедури вивільнення державного службовця.
У пункті 40 постанови від 27.04.2026 у справі №620/5285/23 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що такий обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення. 
У пункті 16 постанови від 12.04.2023 у справі №340/1791/22 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду вказав, що повідомлення переліку вакантних посад задля самого лише повідомлення цих посад як передумови для звільнення не свідчить про реальне виконання Закону чи, принаймні, намагання його виконати. 
За встановленими судом першої інстанції обставинами, повідомленням Департаменту фінансів від 12.05.2025 №453/02-12 позивача попереджено про наступне звільнення за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII та одночасно запропоновано перелік посад для переведення. ОСОБА_1 ознайомилася з повідомленням 12.05.2025, що підтверджено її підписом (т. 1, а.с. 25).
Наведене не заперечує належності цього повідомлення як первісного попередження про наступне звільнення. Водночас зазначена обставина не підтверджує належного виконання відповідачем обов`язку щодо пропонування посад.
До додатка 1 до повідомлення від 12.05.2025 №453/02-12 відповідач включив посаду начальника бюджетного управління. 28.05.2025 позивач письмово погодилася на переведення на цю посаду, зробила відповідні записи в повідомленні та додатку до нього, а також подала окрему заяву про переведення (т. 1, а.с. 26–28).
У матеріалах справи, позиція відповідача щодо пропонування посади начальника бюджетного управління, викладена на сторінці 5 відзиву на позовну заяву, де він зазначив, що до цієї дати посада начальника бюджетного управління юридично не існувала як штатна одиниця, і тому не могла бути реальною вакансією.
Як видно, ідеться про 15.07.2025 - дату введення структури та змін до штатного розпису в дію згідно з наказом Департаменту фінансів від 11.07.2025 №16-о (т. 1, а.с. 62–64, 73–75).
Таким чином, відповідач запропонував ОСОБА_1 вакантну посаду, яка на час повідомлення та подання заяви про переведення не була чинною штатною одиницею. З урахуванням наведених вище висновків щодо першого питання така пропозиція не забезпечувала можливості фактичного переведення до введення відповідних змін у дію.
Цей недолік пропозиції виник унаслідок дій відповідача. Позивач, діючи відповідно до одержаного повідомлення, своєчасно виконала залежні від неї дії для переведення. Саме подання заяви не замінювало необхідних правових передумов призначення на посаду, однак підтверджувало прийняття пропозиції відповідача та волевиявлення позивачки продовжувати державну службу.
За таких обставин позивач мала об`єктивні підстави очікувати реалізації прийнятої нею пропозиції після виникнення законних передумов для переведення, а в разі неможливості її реалізації — своєчасного повідомлення про це та забезпечення передбачених частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII гарантій. Помилковість сформованого відповідачем переліку не давала підстав вважати, що позивач не скористалася запропонованою можливістю продовження державної служби.
У цьому контексті підлягає врахуванню принцип належного урядування. У пункті 107 постанови від 27.06.2024 у справі №990/305/23 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Обов`язок відповідача щодо працевлаштування позивача продовжував діяти і після подання заяви від 28.05.2025. Тому виникнення протягом процедури вивільнення відповідної вакантної посади вимагало її пропонування з урахуванням уже висловленої позивачкою згоди на переведення.
Посилання відповідача на призначення іншої особи наказом від 14.07.2025 №92-к саме по собі не підтверджує належного виконання цього обов`язку. Зайнятість посади на дату відповіді пояснює заявлену відповідачем неможливість переведення на цю дату, проте не усуває необхідності оцінити його попередні дії щодо розгляду заяви позивача та забезпечення можливості продовження нею державної служби. 
При цьому, колегія суддів відхиляє аргументи позивача (апелянта 3) щодо необхідності оцінки законності наказу про призначення на посаду начальника бюджетного управління іншої особи, оскільки такий організаційно-розпорядчий акт не є предметом судового оскарження. Разом з тим, колегія суддів бере до уваги поведінку відповідача (апелянта 2) щодо забезпечення ОСОБА_1 реальної можливості подальшого перебування на державній службі. 
Листом від 15.07.2025 №716/02-12 відповідач повідомив позивача про неможливість задоволення заяви від 28.05.2025 у зв`язку із зайнятістю посади начальника бюджетного управління та відсутністю можливості її вивільнення. Одночасно запропонував вісім інших посад, установив строк у два календарних дні для письмової відповіді та зазначив, що ненадання згоди вважатиметься відмовою від переведення, з якою пов`язується припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII. Зазначений лист позивачка отримала 22.07.2025 (т. 1, а.с. 67–69).
Отже, цим листом відповідач повідомив про неможливість реалізації раніше прийнятої позивачем пропозиції та поставив перед нею нову вимогу обрати іншу посаду у визначений ним строк під загрозою звільнення. Сукупність цих приписів надає листу значення нового попередження про наступне звільнення.
Листом від 25.07.2025 №791/02-12 відповідач повторно повідомив про зайнятість обраної посади, запропонував вісім вакансій, установив дводенний строк для відповіді та визначив наслідком ненадання згоди відмову від переведення з подальшим припиненням трудового договору. Цей лист ОСОБА_1 отримала 29.07.2025 (т. 1, а.с. 33–34).
Відповідно, довід апелянта про виключно інформаційний характер липневих листів не враховує їхнього повного змісту та попередньої згоди позивача на переведення. Висновок про нові попередження ґрунтується на відмові в реалізації прийнятої пропозиції, установленні нових строків для волевиявлення та прямо визначеному відповідачем наслідку їх недотримання — звільненні.
У постанові від 21.05.2025 у справі №520/10516/2020 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду погодився з висновком, що у випадку, коли існує декілька повідомлень про заплановане звільнення, які відтерміновані між собою в часі, належним попередженням про звільнення слід вважати останнє повідомлення. 
Цей висновок враховується щодо визначення повідомлення, від якого обчислюється строк попередження, після встановлення правової природи липневих листів.
Оскільки останнє повідомлення від 25.07.2025 №791/02-12 позивач отримала 29.07.2025, звільнення з 06.08.2025 на підставі наказу від 05.08.2025 №122-к відбулося до закінчення передбаченого абзацом першим частини третьої статті 87 Закону №889-VIII тридцятиденного строку. Такий строк не сплив і від дня отримання попереднього листа — 22.07.2025.
Установлені відповідачем два календарних дні для відповіді на пропозицію переведення не замінюють установленого законом строку попередження про звільнення.
Таким чином, належність первісного попередження від 12.05.2025 №453/02-12 не спростовує висновку суду першої інстанції про порушення строку попередження після направлення нових повідомлень. Так само вона не усуває встановленого недоліку первісної пропозиції та необхідності оцінювати виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування протягом усієї процедури вивільнення.
Щодо третього питання
Відповідно до частини третьої статті 5 Закону №889-VIII, дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Закон №889-VIII визначає підстави та порядок припинення державної служби, однак не встановлює окремого порядку поновлення державного службовця внаслідок незаконного звільнення. Тому до цих правовідносин застосовується стаття 235 КЗпП України. 
Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
Зазначена норма визначає поновлення на попередній роботі як правовий наслідок незаконного звільнення та не ставить його застосування в залежність від наявності вакантної посади.
У постанові №640/4922/20 від 31 травня 2023 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що в силу вимог частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади є підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 Кодексу законів про працю України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.
Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство, установа, організація, що допустили таке незаконне звільнення.
Наказом Департаменту фінансів від 05.08.2025 №122-к позивачку звільнено з 06.08.2025 з посади заступника директора — начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації (т. 1, а.с. 35–36).
Рішенням від 20.03.2026 суд першої інстанції визнав цей наказ протиправним, скасував його та поновив позивачку з 07.08.2025 саме на посаді, з якої її звільнено. Отже, визначений судом спосіб захисту відповідає частині першій статті 235 КЗпП України.
Посилання апелянтів на скорочення зазначеної посади не спростовує цього висновку.
Крім того, принагідно звернути увагу на те, поновлення попередній роботі та переведення на іншу посаду мають різні правові підстави. Переведення передбачає зміну посади в установленому законом порядку. Поновлення спрямоване на відновлення службових відносин, порушених незаконним звільненням. Тому вимоги до наявності вакантної посади для переведення не можуть застосовуватися як додаткова умова поновлення за статтею 235 КЗпП України.
Подання позивачкою заяви від 28.05.2025 про переведення на посаду начальника бюджетного управління не змінює визначення її попередньої роботи. Таке переведення не відбулося, а наказом від 05.08.2025 №122-к її звільнено з посади заступника директора — начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери. Саме ці службові відносини підлягають відновленню внаслідок скасування незаконного наказу.
У постанові від 31.05.2023 у справі №640/4922/20 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду також зазначив, що повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі «не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця».
У цій постанові КАС розглянув, зокрема, внесення змін до штатного розпису з введенням скороченої посади як один зі способів забезпечення виконання рішення про поновлення. Водночас справа стосувалася припиненого внаслідок реорганізації державного органу та його правонаступника. 
У справі, що переглядається, Департамент фінансів не припинений. Відбулися зміни його структури та штатного розпису. Отже, скорочення посади позивачки не може ототожнюватися з припиненням існування державного органу, в якому вона проходила службу.
Необхідність учинення організаційно-правових дій для виконання рішення не усуває встановленого частиною першою статті 235 КЗпП України обов`язку поновлення. Збереження відповідної посади в чинному штатному розписі не визначене цією нормою як передумова судового захисту. Інакше наслідки незаконного звільнення залежали б від подальшого збереження роботодавцем посади, з якої особу звільнено.
При цьому доводи позивача щодо протиправності звільнення охоплюють як порушення строку попередження, так і неналежне виконання обов`язку щодо працевлаштування, обґрунтоване при розгляді другого питання. Тому правова оцінка підстав поновлення враховує всю сукупність установлених порушень гарантій частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно виходив з того, що скорочення раніше займаної позивачкою посади саме по собі не є підставою для ухвалення рішення про відмову в поновленні на посаді, з якої її незаконно звільнено. 
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано застосував передбачений частиною першою статті 235 КЗпП України спосіб відновлення порушеного права.
Щодо четвертого питання
Правове значення заяви позивача від 28.05.2025 про переведення на посаду начальника бюджетного управління підлягає оцінці з урахуванням викладених вище висновків щодо моменту виникнення вакансії та обов`язків відповідача протягом процедури вивільнення.
Пункт 1 частини першої статті 41 Закону №889-VIII передбачає переведення державного службовця на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення. Відповідно до частини другої цієї статті, переведення здійснюється лише за згодою державного службовця». 
Отже, згода державного службовця є необхідною умовою переведення, проте сама по собі не замінює інших установлених законом передумов, зокрема наявності відповідної вакантної посади.
На час подання заяви від 28.05.2025 посада начальника бюджетного управління не була чинною штатною одиницею. Структуру та зміни до штатного розпису введено в дію з 15.07.2025 наказом Департаменту фінансів від 11.07.2025 №16-о (т. 1, а.с. 62–64, 73–75). Тому подання заяви не породжувало безумовного обов`язку відповідача видати наказ про негайне переведення позивача на цю посаду.
Водночас заява підтверджувала прийняття позивачем пропозиції відповідача та її волевиявлення продовжувати державну службу. Помилкове включення посади до переліку вакансій створило для позивача правомірні очікування щодо належного розгляду її згоди та забезпечення реальної можливості продовження служби. 
Відсутність вакансії на 28.05.2025 не припиняла обов`язку відповідача щодо працевлаштування позивача. За висновком, викладеним у пункті 40 постанови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.04.2026 у справі №620/5285/23, цей обов`язок діє від попередження про вивільнення до припинення трудових відносин. Відповідно, якщо після введення посади в дію вона була вакантною та відповідала професійній підготовці й компетентностям позивачки, відповідач повинен був забезпечити її пропонування з урахуванням уже висловленої згоди. 
Наказом від 14.07.2025 №92-к на посаду начальника бюджетного управління призначено іншу особу (т. 1, а.с. 83). Листом від 15.07.2025 №716/02-12 відповідач повідомив позивачку про неможливість задоволення заяви від 28.05.2025 через зайнятість цієї посади та відсутність можливості її вивільнення. Зазначену позицію повторено в листі від 25.07.2025 №791/02-12.
Законність наказу від 14.07.2025 №92-к не є самостійним предметом оскарження в цій справі. Обставини його видання враховуються при оцінці виконання відповідачем обов`язку щодо працевлаштування позивачки. Саме посилання на зайнятість посади не підтверджує належності попередніх дій відповідача в процедурі вивільнення.
Щодо окремої вимоги про зобов`язання здійснити переведення належить урахувати частину четверту статті 245 КАС України. Вона допускає зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача за умови виконання всіх визначених законом умов та відсутності права діяти на власний розсуд. Отже, належність переведення до компетенції суб`єкта призначення не виключає судового контролю, проте самого факту подання заяви недостатньо для зобов`язання прийняти конкретне кадрове рішення. 
Суд першої інстанції встановив, що посада начальника бюджетного управління була зайнята іншою особою як на час звільнення позивачки, так і на час розгляду справи. Саме цією обставиною суд мотивував відмову в зобов`язанні відповідача здійснити переведення.
Таким чином, заява від 28.05.2025 сама по собі не спростовує висновку суду щодо відсутності підстав для задоволення окремої вимоги про переведення на зайняту посаду. Водночас відмова в цій вимозі не підтверджує законності звільнення та не усуває необхідності оцінки дотримання відповідачем гарантій частини третьої статті 87 Закону №889-VIII.
Щодо п`ятого питання
Івано-Франківська обласна державна адміністрація обґрунтовує апеляційну скаргу тим, що поновлення позивача на скороченій посаді потребує внесення змін до структури та штатного розпису, затвердження яких виходить за межі самостійних повноважень Департаменту фінансів. Із зазначеного апелянт 2 робить висновок про втручання суду в організаційні повноваження органів державної влади та вирішення питання про права й обов`язки осіб, не залучених до участі у справі.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. Частина друга цієї статті визначає повноваження голів щодо встановлення структури відповідних адміністрацій у межах бюджетних асигнувань та з урахуванням установлених законом вимог. 
Абзацом п`ятим частини сьомої статті 4 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що структуру і штатний розпис обласних, Київської міської військових адміністрацій, а також районних військових адміністрацій та військових адміністрацій населених пунктів, розташованих в областях, у яких не утворені обласні військові адміністрації, затверджує Головнокомандувач Збройних Сил України за поданням начальника відповідної військової адміністрації. 
Наведені приписи визначають компетенцію та порядок затвердження структури і штатного розпису. Водночас пункт 1 частини першої та частина третя статті 87 Закону №889-VIII визначають підставу й умови припинення державної служби, а частина перша статті 235 КЗпП України — правовий наслідок незаконного звільнення. Ці норми регулюють різні питання та підлягають застосуванню у взаємозв`язку. Приписи, на які посилається апелянт 2, не встановлюють винятку з гарантій, передбачених частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII, та не усувають права незаконно звільненого державного службовця на поновлення.
У цій справі суд перевіряв правомірність наказу Департаменту фінансів від 05.08.2025 №122-к про звільнення позивачки, зокрема дотримання відповідачем вимог статті 87 Закону №889-VIII. Наявність організаційної підстави для скорочення посади не звільняла відповідача від обов`язку дотриматися встановлених законом умов звільнення.
Рішенням від 20.03.2026 у справі №300/6313/25 суд визнав протиправним та скасував зазначений наказ і поновив позивача з 07.08.2025 на раніше займаній посаді заступника директора - начальника управління доходів та фінансів виробничої сфери Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації. Розпорядження Івано-Франківської обласної військової адміністрації від 05.05.2025 №175 суд не скасовував, нової структури або штатного розпису не затверджував, змісту відповідних організаційно-розпорядчих актів не визначав.
У постанові від 31.05.2023 у справі №640/4922/20 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що «повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду». Наведений висновок стосується розмежування судового поновлення та процедури призначення на посаду. 
Застосування судом наслідків незаконного звільнення не замінює передбачених законом процедур затвердження структури та штатного розпису. Необхідні для виконання рішення організаційні дії мають здійснюватися уповноваженими суб`єктами в установленому порядку. Проте необхідність їх здійснення сама собою не доводить неправомірності поновлення та не виправдовує порушень, допущених відповідачем при звільненні.
Посилання апелянта 2 на лист Департаменту фінансів від 06.04.2026 №508/07-04 щодо погодження структурних і штатних змін стосується організаційних заходів після ухвалення рішення. Саме собою таке посилання не підтверджує об`єктивної неможливості поновлення позивача та не спростовує висновків суду щодо протиправності наказу від 05.08.2025 №122-к.
Окремої оцінки потребує довід про незалучення Івано-Франківської обласної державної адміністрації та Головнокомандувача Збройних Сил України до участі у справі.
Пункт 4 частини третьої статті 317 КАС України передбачає обов`язкове скасування судового рішення та ухвалення нового рішення, якщо «суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі». Отже, застосування цієї норми потребує встановлення факту вирішення судом питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки відповідної особи. Самого факту її незалучення для такого висновку недостатньо. 
У постанові від 25.01.2024 у справі №260/5221/22 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, розглядаючи питання права на апеляційне оскарження особою, не залученою до участі у справі, щодо її правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням зазначив: «і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним». 
Мотивувальна частина рішення від 20.03.2026 містить оцінку дотримання Департаментом фінансів процедури звільнення та визначення наслідків установленого порушення. Суд не оцінював правомірності здійснення ОДА або Головнокомандувачем Збройних Сил України повноважень із затвердження структури та штату, не встановлював порушення ними прав позивача та не вирішував вимог про зобов`язання цих суб`єктів прийняти конкретні організаційні рішення. Резолютивна частина стосується наказу Департаменту фінансів, поновлення ОСОБА_1 в цьому Департаменті та стягнення з нього середнього заробітку.
Наявність у зазначених суб`єктів організаційних повноважень та можлива необхідність їх реалізації під час виконання рішення самі собою не підтверджують, що суд вирішив спір про їхні права, інтереси чи обов`язки. Наведені апелянтом 2 обставини не доводять наявності передбаченої пунктом 4 частини третьої статті 317 КАС України обов`язкової підстави для скасування рішення та не спростовують правомірності застосування судом наслідків незаконного звільнення позивачки.
Щодо шостого питання
Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови у стягненні моральної шкоди не спростовують висновків суду першої інстанції та фактично зводяться до повторного наведення тверджень позовної заяви про переживання, стрес, безсоння, погіршення самопочуття, втрату стабільності та необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя.
Водночас наявність порушення законодавства при звільненні з публічної служби та наявність моральної шкоди є різними юридичними фактами, кожен з яких має самостійне значення та власний предмет доказування.
За частиною першою статті 77 КАС України саме сторона повинна довести обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Покладений частиною другою цієї статті на суб`єкта владних повноважень обов`язок доведення правомірності свого рішення не звільняє особу, яка заявляє самостійну вимогу про відшкодування моральної шкоди, від доказування факту такої шкоди та причинного зв`язку між нею і встановленим порушенням. 
Так само зміст статті 237-1 КЗпП України не встановлює презумпції моральної шкоди у кожному випадку незаконного звільнення. Норма прямо пов`язує виникнення права на її відшкодування з додатковою умовою: порушення законних прав працівника повинно призвести до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, сам факт порушення права є лише передумовою, але не доказом настання відповідних немайнових наслідків. 
Актуальна практика Верховного Суду повністю підтверджує такий підхід. У постанові від 21 травня 2026 року у справі №560/3591/25 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що для відшкодування моральної шкоди має бути доведено, що протиправна дія, рішення чи бездіяльність є причиною негативних наслідків, а такі наслідки — результатом саме відповідної протиправної поведінки, а не інших обставин. Верховний Суд окремо наголосив, що лише сам факт порушення права не може бути виключною підставою для стягнення моральної шкоди, а сама моральна шкода повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. 
Аналогічно у постанові від 29 квітня 2026 року у справі №380/11321/23 Верховний Суд підтвердив раніше сформований підхід, за яким порушення права природно може викликати негативні емоції, однак не всі негативні емоції досягають рівня страждання чи приниження, які утворюють моральну шкоду. Позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку конкретно шкоду вони заподіяли та причинний зв`язок між ними. 
Саме такий підхід застосував суд першої інстанції у цій справі. Суд не заперечив протиправності звільнення позивача, а навпаки визнав наказ про звільнення протиправним і скасував його. При цьому встановлене судом порушення полягало у недотриманні відповідачем передбаченого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII тридцятиденного строку після останнього попередження про наступне звільнення. 
Однак констатація такого порушення процедури припинення державної служби сама по собі не дає підстав ототожнювати його із завданням моральної шкоди. Частина третя статті 87 Закону №889-VIII регламентує гарантії державного службовця при скороченні та порядок його звільнення. Порушення цього порядку є підставою для визнання відповідного кадрового рішення протиправним, однак ця норма не встановлює презумпції заподіяння особі душевних страждань, приниження честі, гідності чи професійної репутації. 
Не змінює цього висновку і посилання апелянта на майже 25-річний стаж роботи у відповідача, сумлінне виконання посадових обов`язків, бажання продовжувати державну службу та необхідність звернення до суду. Такі обставини можуть бути враховані при оцінці характеру та глибини моральної шкоди за умови, що факт її заподіяння попередньо встановлений, проте вони не підміняють собою доказування самої шкоди та причинного зв`язку. Саме звернення особи до суду є реалізацією конституційного права на судовий захист і не може автоматично трансформуватися у підставу для додаткової грошової компенсації.
Так само необґрунтованим є посилання на тривалість вимушеного прогулу як на самостійне підтвердження моральної шкоди. Майнові наслідки незаконного позбавлення можливості виконувати трудову функцію врегульовані частиною другою статті 235 КЗпП України шляхом виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
У цій справі суд уже стягнув на користь позивача 417 896,82 грн середнього заробітку за період з 07.08.2025 по 20.03.2026. 
Це не означає, що виплата середнього заробітку в принципі виключає можливість відшкодування моральної шкоди. Однак період вимушеного прогулу не може одночасно розглядатися як автоматичний доказ існування моральних страждань. Для стягнення моральної шкоди позивач повинна довести додаткові немайнові наслідки цього порушення, чого у цій справі зроблено не було.
Так само декларативним є посилання апелянта на «приниження професійної репутації». Позивач не зазначає, у яких конкретно діях відповідача таке приниження полягало, перед ким відбулося зниження її професійної репутації, які негативні відомості щодо її професійних чи особистих якостей поширювалися відповідачем та які конкретні наслідки це спричинило.
Більше того, предметом спору не було звільнення позивача у зв`язку з дисциплінарним проступком, неналежним виконанням службових обов`язків, професійною невідповідністю чи іншою підставою, яка за своїм змістом містила б негативну оцінку її професійних або особистих якостей. Її було звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону №889-VIII у зв`язку зі скороченням штату, а протиправність такого звільнення суд пов`язав із недотриманням процедури та строку попередження. 
За таких обставин твердження про приниження честі, гідності чи професійної репутації не випливає ані із самої підстави звільнення, ані зі встановленого судом характеру порушення та потребувало окремого доказування.
Не підтверджені належними доказами й твердження апелянта про стрес, депресивний стан, постійне безсоння, погіршення здоров`я та необхідність приймання заспокійливих засобів і антидепресантів.
Суд першої інстанції не залишив відповідні твердження без оцінки, а безпосередньо дослідив надану позивачем копію медичної карти. Суд установив, що в ній міститься запис від 18.08.2025 про скарги на біль у ділянці серця, задишку, безсоння, головний біль та загальну слабкість. Водночас медична карта не містить інформації про особу, яка зробила відповідний запис; наведені скарги зафіксовані зі слів самої позивачки; їй рекомендовані консультації профільних спеціалістів — невропатолога та кардіолога, однак жодних висновків цих спеціалістів до суду не подано. 
За таких обставин цей документ може підтверджувати лише факт повідомлення позивачкою певних суб`єктивних скарг після звільнення, але сам по собі не встановлює ані їх медичної причини, ані того, що відповідний стан здоров`я виник саме внаслідок порушення відповідачем процедури звільнення.
Сам факт хронологічної послідовності — звільнення, а згодом звернення зі скаргами на стан здоров`я — не є доказом причинно-наслідкового зв`язку. Для такого висновку необхідні дані, які дозволяли б пов`язати відповідні фізичні чи психологічні прояви саме з діями відповідача, а не з іншими можливими обставинами. Висновків профільних лікарів, діагнозу, медичних висновків щодо причин відповідного стану або інших доказів, які встановлювали б такий зв`язок, позивачкою не надано.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду в пунктах 60-63 постанови від 21 травня 2026 року у справі №560/3591/25 зазначив: 
«60. У постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
У подальшому наведений підхід підтриманий Верховним Судом у постанові від 19.03.2025 у справі №300/2457/19 та Верховним Судом у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у постанові від 24.02.2026 у справі №160/6949/19.
61. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку.
62. При цьому суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 11.08.2023 у справі №300/64/19 вказав, що саме лише визнання судом протиправними дій, рішення чи бездіяльності відповідного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між його діями/рішеннями та заподіяною моральною шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяння цієї шкоди, між протиправністю дій/рішень та шкодою виражається в тому, що шкода повинна бути об`єктивним їх наслідком.
63. Для відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, доведенню підлягає, що протиправні дії/рішення чи бездіяльність заподіювача є причиною, а негативні наслідки, які виникли у потерпілої особи - безумовним їх наслідком.
Причинно-наслідковий зв`язок між рішеннями/діями відповідних органів та заподіянням моральної шкоди полягає в тому, що ця шкода є наслідком саме протиправності таких дій/рішень чи бездіяльності, а не якихось інших обставин, тобто перебувати у взаємозв`язку із предметом позову».
Таким чином, апеляційна скарга фактично пропонує замінити встановлений процесуальним законом обов`язок доказування сукупністю загальних тверджень про хвилювання, образу, стрес, невизначеність, втрату звичних життєвих зв`язків та необхідність докладати додаткових зусиль для організації життя. Подібні формулювання є типовими для обґрунтування вимог про моральну шкоду, однак саме їх повторення не надає їм доказового значення.
Право на відшкодування моральної шкоди не означає звільнення особи від процесуального обов`язку довести факт її заподіяння. Узагальнені твердження про характер переживань не можуть мати перевагу над установленими КАС України правилами доказування та замінювати належні й допустимі докази конкретних обставин, з якими закон пов`язує виникнення права на відповідне відшкодування.
Отже, суд першої інстанції правильно розмежував факт протиправного звільнення та питання про наявність його немайнових наслідків, дослідив єдиний наданий позивачкою медичний документ та обґрунтовано встановив відсутність належних і допустимих доказів як факту заподіяння моральної шкоди у заявленому позивачкою змісті, так і причинно-наслідкового зв`язку між установленим порушенням частини третьої статті 87 Закону №889-VIII та заявленими фізичними і психологічними наслідками. 
За таких обставин доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині, а тому рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення 30 000 грн моральної шкоди є законним та обґрунтованим і підстави для його скасування відсутні.
Висновки 
Надаючи відповідь на ключові питання апеляційного провадження, колегія суддів зазначає наступне:
1. Посада начальника бюджетного управління могла пропонуватися для переведення як вакантна лише після введення в дію відповідних структури та змін до штатного розпису з 15.07.2025 згідно з наказом від 11.07.2025 №16-о та за умови її незаповнення.
2. Повідомлення від 12.05.2025 №453/02-12 містило пропозицію юридично неіснуючої посади, а наступні повідомлення від 15.07.2025 №716/02-12 та від 25.07.2025 №791/02-12 мали значення нових попереджень про звільнення, передбаченого частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII строку яких відповідач не дотримався.
3. Установлена протиправність звільнення зумовлює поновлення позивача на попередній посаді відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, а скорочення цієї посади саме собою не усуває зазначеного правового наслідку.
4. Заява від 28.05.2025 не породжувала безумовного обов`язку переведення на юридично неіснуючу посаду, проте не звільняла відповідача від обов`язку пропонувати відповідні вакансії до дня звільнення, тоді як зайнятість спірної посади іншою особою виключала задоволення вимоги про зобов`язання здійснити таке переведення.
5. Необхідність організаційних дій для виконання рішення про поновлення не доводить втручання суду в повноваження щодо затвердження структури та штату.
6. Наявні у справі докази не підтверджують належним чином ані факту заподіяння позивачці моральної шкоди, ані причинного зв`язку між нею та оскаржуваними діями і рішенням відповідача, а відтак відсутні правові підстави для стягнення 30 000 грн відшкодування.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно із статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із цих міркувань, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі №300/6313/25 необхідно залишити без задоволення.
Відповідно до ст.139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає. 
Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційні скарги Департаменту фінансів Івано-Франківської обласної державної адміністрації, Івано-Франківської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 20 березня 2026 року у справі №300/6313/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя | | О. П. Мандзій
судді | | Л. Я. Гудим
| | В. Я. Качмар
Повне судове рішення складено 07.09.26