ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2026 року | Справа №160/1941/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Юркова Е.О. розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Третього апеляційного адміністративного суду про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії, - 
УСТАНОВИВ:
24 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Третього апеляційного адміністративного суду, з вимогами:
- визнати протиправним і скасувати наказ керівника апарату Третього апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2025 року № 5-К у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років на державній службі начальнику відділу забезпечення контролю та руху адміністративних справ Третього апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 у 2025 році, а саме з 01 січня 2025 року на рівні 30 % посадового окладу.
- зобов`язати Третій апеляційний адміністративний суд здійснити перерахунок та виплату начальнику забезпечення контролю та руху адміністративних справ Третього апеляційного адміністративного суду ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі з 01 січня 2025 року відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме на рівні 50 відсотків посадового окладу.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що має стаж державної служби понад 24 роки, у зв`язку з чим відповідно до частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» №889-VIII їй має бути встановлена надбавка за вислугу років у розмірі 50 відсотків посадового окладу. Водночас наказом керівника апарату Третього апеляційного адміністративного суду від 06.01.2025 №5-К з 01.01.2025 позивачу встановлено таку надбавку у розмірі 30 відсотків посадового окладу з посиланням на пункт 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-IX.
Позивач вважає застосування відповідачем зазначених положень Закону №4059-IX протиправним, оскільки зміни до частини першої статті 52 Закону №889-VIII щодо розміру надбавки за вислугу років не вносилися, а тому ця норма залишається чинною та, на переконання позивача, є спеціальною щодо спірних правовідносин і підлягає пріоритетному застосуванню. Позивач також посилається на принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, правової визначеності та законних очікувань, зазначаючи, що зменшення розміру надбавки з 50 до 30 відсотків призвело до звуження раніше встановлених гарантій оплати праці державного службовця. Крім того, позивач указує, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» не може змінювати чи обмежувати регулювання, встановлене спеціальним Законом України «Про державну службу», та посилається на правові позиції Конституційного Суду України щодо неприпустимості внесення законом про Державний бюджет змін до інших законів і звуження гарантованих ними прав. З огляду на це позивач просить визнати протиправним та скасувати наказ №5-К у відповідній частині та зобов`язати відповідача здійснити перерахунок і виплату надбавки за вислугу років з 01.01.2025 у розмірі 50 відсотків посадового окладу.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.01.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
До суду 07.02.2025 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач у поданому відзиві позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що Третій апеляційний адміністративний суд є бюджетною установою, фінансування якої здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а видатки на оплату праці працівників можуть здійснюватися виключно в межах затверджених бюджетних асигнувань та відповідно до вимог бюджетного законодавства. Взяття бюджетних зобов`язань без відповідних асигнувань або понад установлені бюджетні призначення є порушенням бюджетного законодавства. 
Відповідач послався на те, що хоча частиною першою статті 52 Закону України «Про державну службу» передбачено надбавку за вислугу років у розмірі 3 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» на 2025 рік установлено інший порядок її визначення — 2 відсотки посадового окладу за кожний календарний рік стажу, але не більше 30 відсотків посадового окладу. При цьому нормами Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців передбачено їх застосування у частині, що не суперечить Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». 
Також відповідач зазначив, що Третім апеляційним адміністративним судом проведено класифікацію посад державної служби, а відповідні положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» неконституційними не визнавалися, у зв`язку з чим у відповідача були відсутні правові підстави не застосовувати чинні приписи цього Закону. На думку відповідача, у спірних правовідносинах має місце темпоральна колізія норм, яка підлягає вирішенню на користь пізніше прийнятого Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Відтак, встановлюючи позивачу надбавку за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Ухвалою суду від 21.03.2025 року зупинено провадження по вищезазначеній справі до набрання чинності рішенням Верховного Суду в зразковій адміністративній справі №240/7215/24.
Судом встановлено, що 19.02.2026 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову у зразковій справі №240/7215/24, відповідно до якої апеляційну скаргу Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області задоволено, рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30.05.2025 року у зразковій справі №240/7215/24 скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області про визнання протиправними дій, скасування наказу в частині, зобов`язання вчинити дії. Дане рішення суду опубліковано 11.03.2026 року.
Ухвалою суду від 24.08.2026 року поновлено провадження у цій справі №160/1941/25. Розгляд справи продовжено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Судом встановлено, що наказом Третього апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2018 року № 71-К призначено ОСОБА_1 на посаду начальника відділу забезпечення контролю та руху адміністративних справ Третього апеляційного адміністративного суду. 
Наказом Третього апеляційного адміністративного суду від 06 січня 2025 року № 5-К "Про встановлення надбавок за вислугу років державним службовцям Третього апеляційного адміністративного суду у 2025 році", де відповідно до підпункту 12 пункту 1 позивачу - начальника відділу забезпечення контролю та руху адміністративних справ ОСОБА_1 , встановлено надбавку за вислугу років на державній службі з 01 січня 2025 року у розмірі 30% посадового окладу (стаж державної служби станом на 19.09.2024 - 24 роки).
Зі змісту наказу слідує, що правовою підставою його винесення були: пункт 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" від 19.11.2024 № 4059-ІХ, постанова КМУ від 25.03.2016 року № 229 "Про затвердження Порядку обчислення стажу державної служби".
Правомірність та обґрунтованість наказу керівника апарату Третього апеляційного адміністративного суду від 06.01.2025 року № 5-К у частині встановленого розміру надбавки за вислугу років на державній службі начальника відділу забезпечення контролю та руху адміністративних справ ОСОБА_1 у 2025 році, а саме з 01.01.2025 року на рівні 30% посадового окладу, є предметом спору в цій адміністративній справі.
Аналізуючи виниклі між сторонами правовідносини, суд доходить наступного.
Відповідно до частини першої статті 150 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII призначення на посади державних службовців, працівників, які виконують функції з обслуговування, оплата праці та соціальні гарантії працівників апаратів місцевих, апеляційних судів, вищих спеціалізованих судів, апарату Верховного Суду, секретаріатів Вищої ради правосуддя і Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, ДСА України, Служби судової охорони врегульовано нормами законодавства про державну службу з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи (частина перша статті 50 Закону № 889-VIII).
Згідно із частиною другою статті 50 Закону № 889-VIII заробітна плата державного службовця складається, зокрема, з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 6) премії (у разі встановлення).
У редакції частини першої статті 52 Закону №889-VIII, чинній станом на 01.01.2025, надбавка за вислугу років на державній службі встановлювалася на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX запроваджено особливості оплати праці державних службовців у 2025 році.
Пунктом 11 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX установлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім визначених цим Законом випадків.
Згідно з пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, включає, зокрема, посадовий оклад, надбавку за вислугу років та надбавку за ранг державного службовця. Цим же пунктом прямо передбачено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, а норми Закону №889-VIII щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить Закону №4059-IX.
Ключовим у цій справі є питання про співвідношення частини першої статті 52 Закону №889-VIII у редакції, чинній на 01.01.2025, та пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX.
Вирішуючи питання щодо співвідношення положень Закону №889-VIII та Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» №4059-IX, суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 19.02.2026 у зразковій справі №240/7215/24.
У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду досліджувала питання застосування принципу lex specialis derogat generali при визначенні співвідношення положень Закону №889-VIII та Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» №3460-IX.
Велика Палата Верховного Суду розмежувала колізію правових норм та конкуренцію правових норм, яка не пов`язана з колізією, та виходила з того, що застосування правил подолання колізій, у тому числі принципу lex specialis derogat generali, можливе за умови одночасної дії норм, які по-різному регулюють одні й ті самі правовідносини.
Оцінюючи положення пункту 12 розділу «Прикінцеві положення» Закону №3460-IX, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються.
Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 3460-ІХ, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
Отже, Велика Палата Верховного Суду не вирішувала питання про перевагу Закону №3460-IX над Законом №889-VIII за правилами подолання змістової колізії та не заперечувала загальноправового принципу lex specialis derogat generali. Натомість вона виходила з того, що передумови для застосування цього принципу у відповідних правовідносинах відсутні, оскільки норми, які встановлювали різний розмір надбавки за вислугу років, не мали одночасної темпоральної дії: застосування частини першої статті 52 Закону №889-VIII у відповідній частині було зупинено на період дії положень закону про Державний бюджет.
Таким чином, у спірних правовідносинах відсутні підстави для вирішення питання про пріоритет Закону №889-VIII або Закону №4059-IX за принципами lex specialis derogat generali чи lex posterior generalis non derogat priori speciali. Підставою для застосування пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону №4059-IX є не його перевага як загального або пізнішого закону над спеціальним Законом №889-VIII, а встановлений самим законодавцем механізм тимчасового незастосування норм Закону №889-VIII у тій частині, в якій вони суперечать положенням Закону №4059-IX.
Суд також не погоджується з доводами позивача про порушення статті 58 Конституції України. Закон №4059-IX застосовано відповідачем до нарахування надбавки починаючи з 01.01.2025, тобто до правовідносин, які виникли після набрання відповідним регулюванням чинності. Оскаржуваним наказом не змінювався розмір надбавки, нарахованої та виплаченої позивачу за попередні періоди, тому зворотної дії закону в часі у спірних правовідносинах не відбулося.
Та обставина, що наказом від 18.10.2018 №71-К позивачу було встановлено надбавку у розмірі 50 відсотків посадового окладу відповідно до законодавства, чинного на той час, не створює безумовного права на збереження незмінного відсоткового розміру цієї складової заробітної плати на майбутнє незалежно від подальшої зміни законодавчого регулювання.
Щодо посилань позивача на правову визначеність, законні очікування та неприпустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав суд враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду.
Розглядаючи зразкову справу Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2026 року у справі № 240/7215/24 констатувала, що відповідні приписи абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX не визнані неконституційними, так само немає підстав для власного висновку за частиною четвертою статті 7 КАС України, адже у спірних правовідносинах зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не призвело до звуження соціальних прав і гарантій державного службовця, зокрема і його права на належний рівень оплати праці.
Також, Велика Палата Верховного Суду, оцінюючи приписи абзацу другого пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX, зазначила, що зміни в підходах до оплати праці державних службовців, елементом яких є зменшення надбавки за вислугу років до 2 відсотків за кожен рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу, обумовлені реалізацією євроінтеграційних вимог щодо вступу України до Європейського Союзу, зокрема, виконанням програми Європейського Союзу "Ukraine Facility Plan".
Такі зміни, як уже зазначалося, не пов`язані з потребою збалансування чи оптимізації видатків Державного бюджету України, зокрема й у зв`язку з уведенням воєнного стану. Навпаки, кінцевою метою запровадженої реформи є збільшення привабливості посад державної служби для кваліфікованих спеціалістів та підвищення конкурентоспроможності оплати праці державних службовців у порівнянні з приватним сектором.
Отже, зміни, введені законодавцем, щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі не були довільними та свавільними, адже зазначені зміни були елементами такого тривалого процесу, як реформа оплати праці державних службовців, яка заздалегідь оголошена державою та поступово нею впроваджена. Ці зміни носили системний характер і зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі відбулося одночасно зі зростанням посадового окладу, тому ці зміни мали зрозумілу легітимну мету - підвищення рівня незалежності та фінансової забезпеченості певної категорії державних службовців, покращення статусу державного службовця загалом.
Додатковим підтвердженням послідовності законодавчої реформи є Закон України від 11.03.2025 №4282-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад», який набрав чинності 01.04.2025. Цим Законом статтю 52 Закону №889-VIII викладено у новій редакції, за якою надбавка за вислугу років встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2026 року у зразковій справі №240/7215/24 прийшла до висновку, що нарахування та виплата у 2024 році державним службовцям надбавки за вислугу років має відбуватися з урахуванням вимог пункту 12 розділу "Прикінцеві положення" Закону № 3460-IX на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
Отже, підсумовуючи вищевикладене, зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивача як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
Таким чином, суд приходить до висновку, що приймаючи оскаржуваний наказ в частині установлення позивачу надбавки за вислугу років, відповідач діяв на підставі та відповідно до приписів пункту 13 розділу "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік", та з урахуванням проведення судом класифікації посад державної служби.
Частиною 1 статті 9 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно із ч.ч.1, 2 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
В силу ч.3 ст.90 КАС України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності та врахувавши наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд доходить висновку, що відповідач довів правомірність оскаржуваного наказу, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст. ст. 9, 72-77, 90, 139, 242-243, 245-246, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; ПН НОМЕР_1 ) до Третього апеляційного адміністративного суду (вул. Лук`яненка Левка, буд. 23, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н,49005; ІК в ЄДРПОУ 42268164) про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Е.О. Юрков