СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 серпня 2026 року Справа № 480/232/24
Сумський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді - Кунець О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду в м.Суми адміністративну справу №480/232/24 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач, ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (вул. Степана Бандери, 43,м. Суми, 40009), Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (вул. Канатна, 83,м. Одеса), в якій, з урахуванням уточненого позову, просить суд:
- рішення Головного управління пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 № 183450027205 в частині відмови зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 визнати протиправним, скасувати;
- рішення Головного управління пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 № 183450027205 про відмову в зарахуванні до страхового стажу періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, та з 26.03.2007 по 07.03.2008 визнати протиправним, скасувати рішення;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008;
- зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 11.07.2023 з зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачу встановлено ІІ групу інвалідності, у зв`язку з чим 11.07.2023 він звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 №183450027205, а надалі рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №183450027205 позивачу відмовлено у призначенні пенсії через недостатність страхового стажу. 
Ухвалою суду від 11.01.2024 позовну заяву залишено без руху. 
Ухвалою суду від 18.01.2024 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, встановлені строки для подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень.
Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області подало відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнало та просило відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач зазначив, що 11.12.2023 ОСОБА_1 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності. Розгляд заяви здійснювався за принципом екстериторіальності, у зв`язку з чим рішення за результатами розгляду поданих документів прийнято Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області.
Відповідач указав, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 відсутні відомості про нарахування позивачу заробітної плати та сплату страхових внесків за зазначені періоди.Посилаючись на частину другу статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідач наголосив, що страховий стаж після запровадження системи персоніфікованого обліку обчислюється за даними, які містяться в системі персоніфікованого обліку та реєстрі застрахованих осіб.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему. У разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи та об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягають задоволенню, з огляду на наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Сумським обласним центром медико-соціальної експертизи м Суми 19.06.2023 року визнаний інвалідом П групи загального захворювання, що стверджується довідкою до акта огляду медико-соціальної комісії серії 12 ББГ, № 272059.
ОСОБА_1 11.07.2023 року звернувся до ГУ ПФУ в Сумській області з заявою про призначення йому пенсії по інвалідності, надав необхідні документи.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 №183450027205 ОСОБА_1 відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності ІІ групи відповідно до статті 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідно до змісту зазначеного рішення вік позивача на дату звернення становив 47 років 11 місяців 20 днів.
Необхідний страховий стаж, визначений статтею 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», - 11 років, тоді як обчислений відповідачем страховий стаж становив 3 роки 4 місяці 19 днів.
За результатами розгляду документів, доданих до заяви, до страхового стажу позивача не було зараховано:
- період навчання з 1992 по 1998 роки, оскільки в дипломі відсутня дата рішення екзаменаційної комісії, а у трудовій книжці наявний запис про повторне навчання на другому курсі у зв`язку з хворобою; 
- період роботи з 20.03.1999 по 14.07.2000, оскільки не читається дата наказу про звільнення, а в Реєстрі застрахованих осіб відсутні дані за цей період; 
- період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, оскільки відсутній наказ про звільнення з роботи. 
У рішенні також зазначено, що за умови подання додаткових документів право позивача на пенсію може бути переглянуто. 
Копію цього рішення позивач отримав 31.07.2023. 
З метою повторного вирішення питання про призначення пенсії по інвалідності 12.10.2023 позивач повторно звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України в Сумській області з відповідною заявою та додатковими документами.
Згідно з розпискою-повідомленням заяву прийнято 12.10.2023 та зареєстровано за №16934.
Разом із заявою позивач подав довідку про присвоєння ідентифікаційного номера - РНОКПП НОМЕР_1 , заяву про призначення/перерахунок пенсії, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виписку з акта огляду МСЕК №272059, диплом про навчання, довідку про прийняття на роботу або навчання, два інші документи - листи, пам`ятку пенсіонера, а також трудову книжку серії НОМЕР_3 або інші документи, що підтверджують страховий стаж.
За результатами розгляду заяви прийнято рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.10.2023 №183450027205, яким позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності через відсутність необхідного страхового стажу.
У рішенні зазначено, що на дату звернення вік позивача становив 48 років 2 місяці 21 день.
Необхідний страховий стаж - 11 років, тоді як страховий стаж, обчислений пенсійним органом, становив 9 років 4 місяці 17 днів.
До страхового стажу не було зараховано:
- період роботи з 20.03.1999 по 14.07.2000, оскільки виправлення номера та дати наказу про звільнення в записі №8 трудової книжки не було засвідчено належним чином; 
- період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, оскільки в записі №14 трудової книжки були відсутні номер і дата наказу про звільнення, а також відомості про цей період в індивідуальних даних про застраховану особу. 
ОСОБА_1 11.12.2023 знову звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою про призначення пенсії по інвалідності та надав додаткові документи, на підставі яких до його страхового стажу було зараховано період навчання з 1992 по 1998 роки та період роботи з 20.03.1999 по 14.07.2000.
Згідно з розпискою-повідомленням заяву позивача прийнято 11.12.2023 та зареєстровано за №20283. Разом із заявою позивачем було подано довідку про присвоєння ідентифікаційного номера - РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виписку з акта огляду МСЕК про встановлення групи інвалідності серії 12 ААГ №272059, довідку про відкриття рахунку в банку, довідку про заробітну плату за період страхового стажу до 01.07.2000 від 01.11.2023 №4/63-16-23, довідку про перейменування організації від 31.10.2023 №5/174-к/23, документи про стаж, визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637, супровідний лист від 01.11.2023 №14/04-10007/96-23, розрахунок страхового стажу за формою РС-право, номер пенсійної справи №183450027205, рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 18.10.2023 №183450027205 про відмову у призначенні пенсії, розписку-повідомлення та пам`ятку пенсіонера.
Відповідно до пункту 1.1 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1, заява про призначення пенсії подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.
Згідно з пунктом 4.2 розділу IV Порядку №22-1 після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію, який розглядає заяву та формує електронну пенсійну справу.
За принципом екстериторіальності органом, уповноваженим розглянути повторну заяву позивача від 11.12.2023, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №183450027205 ОСОБА_1 повторно відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
Відповідно до змісту цього рішення:
Вік позивача на дату звернення становив 48 років. 
Необхідний страховий стаж відповідно до статті 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становив 11 років, тоді як страховий стаж, обчислений пенсійним органом, становив 10 років 8 місяців.
Результати розгляду документів, доданих до заяви: до страхового стажу не враховано:
- періоди роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008, оскільки відсутні відомості про нараховану заробітну плату та сплачені страхові внески у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5.
За наданими документами право на пенсію по інвалідності - відсутнє
Не погодившись із рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 №183450027205 у частині незарахування періоду роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №183450027205 щодо незарахування періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 і з 26.03.2007 по 07.03.2008 та відмови у призначенні пенсії по інвалідності, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку публічно-правовим відносинам, суд виходить із наступних підстав та мотивів.
Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Таким чином, право особи на отримання пенсії, як складова права на соціальний захист, є її конституційним правом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунок і виплата пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначені Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 року №1058-IV, який набув чинності з 01.01.2004 року.
Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Відповідно до статті 24 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (ч. 1).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4).
Згідно умов призначення пенсії, визначених ч. 1 ст. 32 Закону України №1058, особи, яким установлено інвалідність, мають право на пенсію по інвалідності, залежно від групи інвалідності, за наявності такого страхового стажу на час настання інвалідності або на день звернення за пенсією:
для осіб з інвалідністю II та III груп:
до досягнення особою 23 років включно - 1 рік;
від 24 років до досягнення особою 26 років включно - 2 роки;
від 27 років до досягнення особою 28 років включно - 3 роки;
від 29 років до досягнення особою 31 року включно - 4 роки;
від 32 років до досягнення особою 33 років включно - 5 років;
від 34 років до досягнення особою 35 років включно - 6 років;
від 36 років до досягнення особою 37 років включно - 7 років;
від 38 років до досягнення особою 39 років включно - 8 років;
від 40 років до досягнення особою 42 років включно - 9 років;
від 43 років до досягнення особою 45 років включно - 10 років;
від 46 років до досягнення особою 48 років включно - 11 років;
від 49 років до досягнення особою 51 року включно - 12 років;
від 52 років до досягнення особою 55 років включно - 13 років;
від 56 років до досягнення особою 59 років включно - 14 років.
Особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах спірних правовідносин 11.07.2023 звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до частини першої статті 32 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №272059, ОСОБА_1 з 19.06.2023 встановлено ІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання.
На дату звернення із заявою вік позивача становив 47 років 11 місяців 20 днів. Отже, за наявності страхового стажу не менше 11 років позивач мав право на призначення пенсії по інвалідності відповідно до частини першої статті 32 Закону №1058-IV. Згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 №183450027205, обчислений пенсійним органом страховий стаж позивача становив 3 роки 4 місяці 19 днів. 
Згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №183450027205 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, прийнятим за результатами розгляду заяви позивача від 11.12.2023, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:
- період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003; 
- період роботи з 26.03.2007 по 07.03.2008, 
оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5 відсутні відомості про нараховану позивачу заробітну плату та сплачені страхові внески за зазначені періоди. 
Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008
Відповідно до ч. 1 ст. 56 Закону України Про пенсійне забезпечення, яка визначає види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, - до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з приписами статті 62 Закону України Про пенсійне забезпечення, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі Порядок № 637, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до пунктів 1-2 Порядку №637, основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Документи можуть бути подані в електронному вигляді з накладенням електронного підпису, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Документи, визначені цим Порядком, є підставою для внесення відомостей до частини персональної електронної облікової картки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, що відображає трудову діяльність застрахованої особи, в тому числі за період до 1 січня 2004 року.
У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Згідно пункту 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
З аналізу наведених законодавчих приписів випливає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, показань свідків.
Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.06.1998, у період з 03.06.2002 по 03.11.2003 позивач працював на посаді торгового агента у приватного підприємця ОСОБА_2 , ТД «Факторія», у м. Якутську Російської Федерації. Відповідно до запису №14 трудової книжки, 03.11.2003 позивача звільнено з роботи за статтею 31 КЗпП за власним бажанням.
Згідно із записами трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.06.1998, у період з 26.03.2007 по 07.03.2008 позивач працював на посаді маляра у ТОВ «Универсстройлюкс» у м. Москві Російської Федерації. Відповідно до запису №17 трудової книжки, 26.03.2007 позивача прийнято на роботу на підставі наказу від 26.03.2007 №289-к, а згідно із записом №18, 07.03.2008 його звільнено на підставі наказу від 07.03.2008 №206-у у зв`язку із закінченням строку дії спеціального дозволу на роботу в Російській Федерації, відповідно до частини першої пункту 9 статті 83 Трудового кодексу Російської Федерації.
Статтею 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається, серед іншого, з міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Із урахуванням того, що спірний період роботи здобутий позивачем на території рф, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Угоди про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудящих-мігрантів від 15.04.1994р., ратифікованої Законом України від 11.07.1995р. №290/95-ВР, яка підписана, зокрема, Урядами рф та України.
Відповідно до ст. 1 Угоди ця Угода регулює основні напрями співробітництва Сторін у галузі трудової діяльності та соціального захисту осіб (далі працівники) і членів їхніх сімей, які постійно проживають на території однієї з держав Сторін і провадять свою трудову діяльність на підприємствах, в установах, організаціях усіх форм власності (далі роботодавці або наймачі) на території іншої держави Сторін відповідно до законодавства Сторони працевлаштування.
Статтею 4 вказаної Угоди передбачено, зокрема, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
У разі остаточного виїзду трудівника-мігранта зі Сторони працевлаштування роботодавець (наймач) видає йому довідку або інший документ, який містить відомості про тривалість роботи та заробітну плату помісячно.
За змістом статті 9 Угоди питання пенсійного забезпечення працівників і членів їхніх сімей регулюються Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року або (і) двосторонніми угодами.
Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13 березня 1992 року, яка діяла на момент здобуття позивачем спірного періоду роботи, а також на дату виникнення спірних правовідносин, передбачено наступне.
Пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають (стаття 1).
Статтею 3 Угоди передбачено, що всі витрати, пов`язані зі здійсненням пенсійного забезпечення за цією Угодою, несе держава, що надає забезпечення. Взаємні розрахунки не проводяться, якщо інше не передбачено двосторонніми угодами.
Призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу (ст. 6).
Органи, що здійснюють пенсійне забезпечення в державах - учасницях Угоди, співпрацюють між собою у порядку, який визначається угодою між їхнім центральними органами (ст. 8).
Необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації (стаття 11).
Пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають (стаття 13).
Отже, цією Угодою визначено стаж, який підлягає безумовному врахуванню при визначенні розміру пенсії.
Згідно з абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і урядом російської федерації «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
З огляду на зміст наведених вище положень нормативно-правових актів, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць здійснюється за законодавством держави, на території якого вони проживають.
Відповідно до статті 22 федерального закону №167-Ф3 від 15.12.2001р. «Про обов`язкове пенсійне страхування в російській федерації» страхувальники по відношенню до застрахованих осіб з числа іноземних громадян або осіб без громадянства, які тимчасово проживають на території російської федерації, а також іноземні громадяни та особи без громадянства які тимчасово перебувають на території російської федерації, сплачують страхові внески по тарифу, встановленому діючим Федеральним законом для громадян російської федерації на фінансування страхової частини трудових (страхових) пенсій, незалежно від року народження вказаних застрахованих осіб.
Пунктом 1 статті 11 федерального закону російської федерації №400-ФЗ від 28.12.2013р. передбачено, що в страховий стаж включаються періоди роботи або іншої діяльності, які виконуються на території російської федерації при умові, що за ці періоди нараховувались і сплачувались страхові внески в пенсійний фонд російської федерації.
Таким чином, як законодавством України, так і законодавством російської федерації передбачено зарахування періоду трудової діяльності до страхового стажу при умові сплати страхових внесків до Пенсійного фонду тієї країни, на території якої здійснювалася така діяльність.
При цьому, порушення страхувальником вимог законодавства щодо порядку та строків сплати страхових внесків тягне негативні наслідки лише щодо самого страхувальника (зокрема, у вигляді сплати недоїмки, штрафних санкцій та пені) та не може мати негативних наслідків для застрахованої особи у вигляді не зарахування до страхового стажу періоду роботи, протягом якого такій особі нараховувалася заробітна плата, на яку, у свою чергу, нараховувалися страхові внески.
Відсутність у територіального органу ПФУ можливості здійснити перевірку відомостей на підприємстві, яке знаходиться на території російської федерації, не може бути підставою для відмови у реалізації його права на пенсійне забезпечення.
Суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах від 17 липня 2019 року (справа № 144/669/17) та від 20 березня 2019 року (справа № 688/947/17), згідно якої несплата страхувальником страхових внесків не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві, оскільки працівник не несе відповідальності за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку сплати страхових внесків.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а (2а/208/245/16).
Отже, суд відхиляє доводи відповідача про те, що позивачка не підтвердила страховий стаж за спірний період відомостями індивідуального (персоніфікованого) обліку та не надала доказів сплати страхових внесків за цей період до Пенсійного Фонду російської федерації.
Також суд зазначає стосовно того, що з 01 cічня 2023 року російська федерація в односторонньому порядку припинила участь в Угоді, тому на осіб, які працювали в російській федерації після 01 січня 1992 року, не поширюються норми Угоди щодо врахування при призначенні /перерахунку пенсії стажу роботи та заробітку на її території.
У період роботи позивачки вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з врахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
При цьому суд зазначає, що за наявності чинних, у період роботи позивача, положень Угоди, що передбачали відповідне право, позивач не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірного періоду роботи до страхового стажу.
Також суд зазначає, що в силу пункту 2 статті 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Тож, припинення участі РФ в Угоді, так само, як і прийняття постанови Кабінетом Міністрів України від 29.11.2022 №1328 "Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення", не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Інших підстав для незарахування позивачу спірного періоду трудової діяльності до страхового стажу відповідачем у спірному рішенні не наведено.
Крім того, суд зауважує, що набутий позивачем трудовий стаж не повинен піддаватися сумніву та позбавляти особу права на зарахування відповідних періодів до стажу з тих міркувань, що у зв`язку з військовою агресією РФ припинено співробітництво з країною-агресором.
Позиція відповідача суперечить принципу верховенства права, оскільки право позивача на призначення / перерахунок пенсії не пов`язується з такими чинниками, як припинення дипломатичних відносин з однією з держав-учасниць Угоди.
За таких обставин суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області під час прийняття рішення від 13.12.2023 №183450027205 протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 на посаді торгового агента у приватного підприємця ОСОБА_2 , ТД «Факторія», у м. Якутську Російської Федерації, оскільки зазначений період підтверджується записами №13 та №14 трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.06.1998.
Згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області від 18.07.2023 №183450027205 про відмову у призначенні пенсії по інвалідності, прийнятим за результатами розгляду заяви позивача від 11.07.2023, до страхового стажу ОСОБА_1 не зараховано:
- період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, оскільки відсутній наказ про звільнення з роботи.
Щодо зарахування до страхового стажу періоду роботи період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 , оскільки відсутній наказ про звільнення з роботи.
Як вже було зазначено судом вище, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, показань свідків.
Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 затверджена Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників (надалі Інструкція №58).
Згідно п. 1.1 Інструкції №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно п. 1.2 Інструкції №58, трудові книжки раніше встановленого зразка обміну не підлягають.
Правила заповнення трудової книжки закріплені у п. 2 цієї Інструкції, та відповідно до п. 2.1 Інструкції №58, трудові книжки і вкладиші до них заповнюються у відповідних розділах українською і російською мовами.
Згідно п. 2.2 Інструкції №58, до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Згідно п. 2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно п. 2.12 Інструкції №58, після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. № 301 Про трудові книжки працівників, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
На підставі викладеного, суд зазначає, що відповідальність за повноту і точність тих чи інших записів в трудовій книжці покладено на власника підприємства, установи, організації або на уповноважену ним особу, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом в постановах від 06 лютого 2018 року у справі №677/277/17, від 30 вересня 2021 року у справі №300/860/17.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Окрім того, Верховний Суд у постанові від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а виклав правову позицію, відповідно до якої, працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини підприємства не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань нарахування/призначення пенсії.
Як убачається з матеріалів справи, позивач подав до пенсійного органу для призначення пенсії основний документ, що підтверджує стаж роботи, - трудову книжку серії НОМЕР_3 від 30.06.1998.
Згідно із записами №13 та №14 зазначеної трудової книжки, 03.06.2002 ОСОБА_1 прийнято на роботу торговим агентом до приватного підприємця ОСОБА_2 , ТД «Факторія», у м. Якутську Російської Федерації, а 03.11.2003 звільнено за власним бажанням на підставі статті 31 КЗпП. 
Порядок додаткового підтвердження трудового стажу застосовується у разі відсутності трудової книжки або відсутності в ній необхідних відомостей про відповідні періоди роботи.
Дослідивши зміст та оформлення трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.06.1998, суд установив, що записи щодо спірного періоду роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 є послідовними, чіткими та зрозумілими, містять відомості про дату прийняття позивача на роботу, займану посаду, роботодавця, дату та підставу звільнення, засвідчені підписом відповідальної особи та печаткою роботодавця і не містять ознак підчисток, виправлень або підроблення.
Водночас у записі №14 трудової книжки дійсно не зазначено номер і дату наказу про звільнення позивача.
Проте суд критично оцінює наведене пенсійним органом обґрунтування незарахування періоду роботи позивача з 03.06.2002 по 03.11.2003 до страхового стажу, оскільки обов`язок щодо належного ведення та оформлення трудових книжок покладається на роботодавця, а відповідальність за порушення встановленого порядку їх ведення, обліку, зберігання та видачі несуть посадові особи підприємства або роботодавець, а не працівник.
Отже, відсутність у трудовій книжці номера та дати наказу про звільнення за наявності належно оформленого запису про дату, підставу звільнення, підпису відповідальної особи та печатки роботодавця не може бути достатньою підставою для незарахування зазначеного періоду роботи до страхового стажу позивача.
Відповідно до ст. 101 Закону України Про пенсійне забезпечення, органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі.
Отже, перевірка достовірності виданих документів покладається й на пенсійний орган, а сумніви останнього щодо обґрунтованості їх видачі або відсутність можливості їх перевірити, самі по собі не можуть бути підставою для відмови у призначенні пенсії.
Суд відхиляє доводи відповідача, наведені у відзиві, стосовно того, що позивач не скористався можливістю підтвердження трудового стажу у разі відсутності відповідних записів або неправильних чи неточних записів у трудовій книжці відповідно до положень Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637.
Перш за все, основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, і лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами, показань свідків.
Тобто, порядок додаткового підтвердження трудового стажу є обов`язковим в разі відсутності в трудовій книжці відомостей про роботу.
Проте, як встановлено судом, у трудовій книжці позивачки є необхідні записи за спірний період.
За таких обставин суд доходить висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області під час прийняття оскаржуваного рішення від 18.07.2023 №183450027205 протиправно не зараховано до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, який підтверджується записами №13 та №14 трудової книжки серії НОМЕР_3 від 30.06.1998.
Вирішуючи цей спір, суд також враховує, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, що виключає необхідність повторного звернення особи до суду у разі подальшого невиконання суб`єктом владних повноважень покладених на нього обов`язків.
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 45 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається з дня встановлення інвалідності, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців із дня встановлення інвалідності.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 19.06.2023 установлено ІІ групу інвалідності внаслідок загального захворювання, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААГ №272059. Із заявою про призначення пенсії по інвалідності позивач уперше звернувся 11.07.2023, тобто в межах тримісячного строку з дня встановлення інвалідності. 
Отже, право на призначення пенсії по інвалідності виникло у позивача з дня встановлення інвалідності - 19.06.2023. Водночас, ураховуючи межі заявлених позовних вимог, відповідно до яких позивач просить призначити йому пенсію з 11.07.2023, пенсія підлягає призначенню саме з цієї дати.
Суд також ураховує, що згідно з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 13.12.2023 №183450027205 страховий стаж позивача становив 10 років 8 місяців, тоді як необхідний для призначення пенсії по інвалідності страховий стаж становить 11 років. Після зарахування спірних періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 та з 26.03.2007 по 07.03.2008 загальна тривалість страхового стажу позивача перевищує необхідні 11 років.
Таким чином, після зарахування зазначених періодів ОСОБА_1 відповідає встановленим частиною першою статті 32 Закону №1058-IV умовам для призначення пенсії по інвалідності. За таких обставин у пенсійного органу відсутня дискреція щодо вирішення питання про наявність у позивача права на пенсію, оскільки всі передбачені законом умови для її призначення виконані.
Отже, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 на посаді торгового агента у приватного підприємця ОСОБА_2 , ТД «Факторія», у м. Якутську Російської Федерації та з 26.03.2007 по 07.03.2008 на посаді маляра у ТОВ «Универсстройлюкс» у м. Москві Російської Федерації, а також призначити йому пенсію по інвалідності з 11.07.2023.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Згідно зі статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст. 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно зі статтею 249 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтувалося на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що адміністративний позов належить задовольнити.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю І та ІІ груп звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. 
Як установлено судом, ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності, що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією. Отже, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі закону. 
Сторонами не подано до суду будь-яких доказів про понесення ними інших витрат, пов`язаних з розглядом справи, відтак у суду відсутні підстави для вирішення питання щодо їх розподілу. 
Керуючись ст.ст. 90, 139, 143, 241-246, 250, 255, 295 КАС України, суд, -
В И Р І Ш И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії – задовольнити у повному обсязі.
Рішення ГУ ПФУ в Сумській області від 18.07.23 № 183450027205 в частині відмови зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 визнати протиправним, скасувати.
Рішення ГУ ПФУ в Одеській області від 13.12.2023 року про відмову в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003, та з 26.03.2007 по 07.03.2008 року визнати протиправним, скасувати рішення.
Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Сумській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 року та з 26.03.2007 по 07.03.2008 року
Зобов`язати Головне управління пенсійного фонду України в Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію по інвалідності з 11.07.2023 року з зарахуванням до страхового стажу періодів роботи з 03.06.2002 по 03.11.2003 року та з 26.03.2007 по 07.03.2008 року. 
Рішення може бути оскаржено до Другого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення. 
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя   О.М. Кунець