П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 вересня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/15567/25

Перша інстанція: суддя Лебедєва Г.В.
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді - Вербицької Н.В.,
суддів – Джабурії О.В.,
- Кравченка К.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :
20 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовною заявою, в якій просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення № 262740013925 від 24.04.2025 року Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, яке полягає у не зарахуванні періодів роботи, з 07.03.1991 по 28.02.1995 та з 01.03.1995 по 31.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1979, та у відмові призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві зарахувати до стажу, періоди роботи з 07.03.1991 по 28.02.1995 та з 01.03.1995. по 31.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1979 та призначити пенсію за віком з 16.04.2025 року.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що пенсійний орган протиправно відмовив у призначенні пенсії за віком, в той час як позивач має достатньо страхового стажу та досяг пенсійного віку для призначення пенсії.
Відповідачі заперечували проти задоволення позову, зазначаючи, що за результатом розгляду документів, доданих позивачем до заяви, до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 07.03.1991 по 28.02.1995 та з 01.03.1995 по 31.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1979, оскільки роботу в релігійних організаціях не підтверджено довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України. Відповідачі не заперечували проти наявності у позивача достатнього страхового стажу для призначення пенсії, однак зазначили, що позивачем не подано особисте повідомлення щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ. Право на призначення пенсії виникне після надання заяви із повідомленням щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 262740013925 від 24.04.2025 про відмову в призначені пенсії за віком ОСОБА_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати ОСОБА_1 до страхового стажу періоди роботи 07.03.1991 року по 28.02.1995 року та з 01.03.1995 року по 31.12.1998 року згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 08.08.1979 року.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 16.04.2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду в даній справі.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням, ГУ ПФУ в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зокрема апелянт зазначає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано те, що у зв`язку з тим, що у поданих позивачем документах наявні виправлення та відсутні накази про відновлення виплат, пенсійний орган не має правових підстав для зарахування відповідних періодів до страхового стажу. Крім того, апелянт зазначив, що оскільки повноваження щодо призначення пенсії відноситься до компетенції Пенсійного фонду, суд не може підміняти цей орган або перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційних скарг, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлені та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 16.04.2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Головним управління Пенсійного фонду України в Одеській області, за принципом екстериторіальності, прийнято рішення № 262740013925 від 24.04.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону за відсутності особистого повідомлення заявника щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ. 
Також вказаним рішенням за доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи з 07.03.1991 по 28.02.1995 та з 01.03.1995 по 31.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1979, оскільки роботу в релігійних організаціях не підтверджено довідкою про сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Вважаючи протиправною відмову відповідача у призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що доказів повідомлення пенсійним органом позивача у визначений Порядком № 22-1 спосіб про необхідність подання додаткових документів, в тому числі особистого повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ, матеріали справи не містять. Крім того, суд зазначив, що усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до чинного законодавства. Несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки, обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може бути підставою для неврахування при призначенні застрахованій особі пенсії заробітної плати з якої не нараховані страхові внески.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно із статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Як визначено Європейською соціальною хартією (переглянутою), 1996 року, згода на обов`язковість якої надано Верховною Радою України та яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, кожна особа похилого віку має право на соціальний захист. За цим Україна має міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами «досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися» права та принципи, що закріплені у Хартії.
Згідно із частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За приписами ст.26 Закону № 1058, починаючи з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу не менше 27 років; з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років. 
Частиною першою статті 24 Закону №1058-ІV визначено, що страховий стаж це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно з приписами частини четвертої статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
За приписами статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 № 637 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637).
Пунктом 3 Порядку №637 визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 1 зазначеного Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Таким чином, трудова книжка має містити дані щодо факту перебування особи в трудових відносинах для підтвердження наявності трудового стажу та є основним документом, що підтверджує стаж роботи.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. Пунктом 3 Порядку № 637 визначено, що у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
За обставинами справи, при розгляді заяви позивача, до страхового стажу не зараховано періоди , періоди роботи з 07.03.1991 по 28.02.1995 та з 01.03.1995. по 31.12.1998 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 08.08.1979 пастором церкви «Слово жизни» через відсутність даних про сплату страхових внесків.
Так, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до приписів Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» №987-ХІІ громадяни, які працюють у релігійних організаціях, включаючи священнослужителів, церковнослужителів і осіб, які працюють у релігійних організаціях на виборних посадах, підлягають соціальному забезпеченню і соціальному страхуванню нарівні з робітниками та службовцями державних і громадських підприємств, установ і організацій. Усім громадянам, які працюють у релігійних організаціях, державна пенсія призначається і виплачується на загальних підставах відповідно до чинного законодавства.
Судова колегія враховує висновки, викладені Верховним Судом у постановах від 17.07.2019 по справі № 144/669/17, від 30.12.2021 у справі № 348/1249/17, відповідно до яких, внаслідок невиконання товариством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на вказаному підприємстві, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. 
В постанові Верховного Суду по справі № 400/2492/24 від 08 жовтня 2024 року Верховний Суд підкреслив, що позбавлення позивача соціальної захищеності та пенсійного стажу у зв`язку з невиконанням підприємством обов`язку по сплаті внесків до Пенсійного фонду України, є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту. Наявність чи відсутність сплати страхових внесків роботодавцем не спростовує самого факту виконання позивачем трудових обов`язків.
Отже, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку даних про сплату страхових внесків для нарахування пенсії не є підставою для позбавлення позивача права на призначення пенсії.
З викладеного вбачається правильність висновків суду першої інстанції, що позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків чи подання звітності щодо працевлаштування та сплати страхових внесків.
Щодо рішення пенсійного органу в частині відмови в призначенні пенсії через те, що позивачем не подано особистого повідомлення щодо неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення РФ, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до абзацу 4 пункту 1.8 розділу І “Звернення за призначенням (перерахунком), виплатою пенсії” Порядку № 22-1 у разі якщо до заяви про призначення пенсії додані не всі необхідні документи, орган, що призначає пенсію, письмово повідомляє заявника про те, які документи необхідно подати додатково, про що в заяві про призначення пенсії робиться відповідний запис (у разі подання заяви через вебпортал або засобами Порталу Дія таке повідомлення надсилається особі через електронний кабінет користувача вебпорталу або засобами Порталу Дія).
Пунктом 4.2 розділу ІV розділу ІV “Приймання, оформлення і розгляд документів” Порядку № 22-1 визначено, що при прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів.
Водночас, доказів повідомлення пенсійним органом, в тому числі відповідачем позивача у визначений Порядком № 22-1 спосіб про необхідність подання додаткових документів, в тому числі, особистого повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, матеріали справи не містять.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач допустив порушення пункту 1.8 розділу І “Звернення за призначенням (перерахунком), виплатою пенсії” та пункту 4.2 розділу ІV розділу ІV “Приймання, оформлення і розгляд документів” Порядку 22-1, не повідомивши позивача про необхідність надання повідомлення про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації.
Таким чином, висновки відповідача у спірному рішенні щодо відмови в призначенні позивачу пенсії є передчасними.
Враховуючи, що позивач досяг пенсійного віку, має достатньо страхового стажу, рішення про відмову в призначенні пенсії є таким, що прийнято передчасно і з порушенням норм чинного законодавства.
Оскільки ОСОБА_1 не оскаржує рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог, колегія суддів не надає оцінку рішенню Одеського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року в цій частині.
Оцінюючи викладене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно та у достатньому обсязі встановив обставини справи, і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст.316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 26 травня 2025, постанова суду апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду лише з підстав, передбачених пп. "а"- "г" п.2 ч.5 ст.328 КАС України
Керуючись ст.ст.308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 28 травня 2026 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Головуючий: Н.В.Вербицька
Суддя: О.В.Джабурія
Суддя: К.В.Кравченко