ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/918/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Діброви Г.І.,
Ярош А.І.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ»
на рішення Господарського суду Одеської області
від 19 травня 2026 року (повний текст складено 19.05.2026)
у справі № 916/918/26
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С»
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ»
про стягнення 228 246,94 грн.

суддя суду першої інстанції: Смелянець Г.Є.
місце винесення рішення: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області, -
В С Т А Н О В И В:

У березні 2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» (відповідач) звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» (позивач) про стягнення 228 246,94 грн., з яких: сума безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 186 000 грн., 3% річних у розмірі 8 891,27 грн., збитки від інфляції у розмірі 33355,67 грн., а також стягнення з відповідача судових витрат у розмірі 2738,96 грн., та витрат на професійну правничу допомогу, орієнтовний розмір яких складає 30000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не повернув грошові кошти, отримані від позивача за договором про надання фінансової допомоги. На думку позивача, кошти у розмірі 186 000,00 грн. були набуті відповідачем без достатньої правової підстави та не повернуті останнім. У зв`язку з цим позивач просить стягнути зазначену суму на підставі статті 1212 Цивільного кодексу України, а також нараховані штрафні санкції та інші фінансові платежі.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі №916/918/26 (суддя Смелянець Г.Є.) позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» задоволено. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» суму безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 186 000,00 грн., 3% річних у розмірі 8 891,27 грн., збитки від інфляції у розмірі 33 355,67 грн., а всього – 228 246,94 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 738,96 грн. 
Отже, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено існування належної правової підстави для набуття та утримання грошових коштів у сумі 186 000,00 грн, перерахованих позивачем за платіжною інструкцією №11508 від 06.08.2024. При цьому позивач заперечує факт укладення між сторонами договору про надання фінансової допомоги № БП-240806 від 06.08.2024, а відповідач не надав суду такого договору, як і не підтвердив належними та допустимими доказами існування інших договірних правовідносин, які б були правовою підставою для отримання спірних коштів.
За таких обставин суд доходить висновку, що грошові кошти у розмірі 186 000,00 грн є безпідставно набутими відповідачем у розумінні статті 1212 Цивільного кодексу України та підлягають поверненню позивачу.
Оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів, вимоги позивача про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат є похідними від основної вимоги та підлягають вирішенню судом відповідно до положень статті 625 Цивільного кодексу України з урахуванням правильності здійсненого позивачем розрахунку.
Не погоджуючись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» з апеляційною скаргою, з якої вбачається, що апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі №916/918/26 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» про стягнення 228 246,94 грн. – відмовити в повному обсязі.
В обгрунтування доводів, викладених в апеляційній скарзі, скаржник зазначає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про прострочення виконання зобов`язання, оскільки у даній справі вимоги грунтуються на пложеннях ст.1212 Цивільного кодексу України щодо повернення безпідставно набутого майна. При цьому саме по собі отримання грошових коштів не свідчить про прострочення іх повернення. 
Також в матеріалах справи відсутні докази того, що на адресу відповідача позивачем була направлена вимога про повернення грошових коштів.
Крім того, апелянт послається на порушення місцевим господарським судом право на справедливий розгляд даної справи, оскільки відповідач був позбавлений реальної можливості довести повноцінно неоднозначність умов договору, оскільки розгляд даної справи відповідно до положень ч.1 ст.247 Господарсько-процесуального кодексу України розглядався в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 11.06.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.06.2026 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за вищевказаною апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів зазначеної справи до суду апеляційної інстанції.
18.06.2026 матеріали справи №916/918/26 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
02.06.2026 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю “ПЕРУНИЦЯ” строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі №916/918/26; відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» на рішення Господарського суду Одеської області від 19 травня 2026 року у справі №916/918/26, вирішено здійснювати її розгляд в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; позивачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам цієї справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання х процесуальних питань. Крім того, вказаною ухвалою продовжено розгляд вищезазначеної апеляційної скарги на розумний строк.
14.07.2026 від Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» до суду апеляційної інстанції через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив апеляцйну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що оскаржувае рішення є законним та обгрунтованим.
Господарський суд Одеської області правомірно дійшов висновку, що отримавши від позивача грошові кошти без достатньої правової підстави, відповідач, з моменту їх надходження набув статусу безпідставного набувача, а відтак в силу приписів статті 1212 Цивільного кодексу України виник обов`язок негайно повернути зазначені кошти.
Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав нарахування та стягнення 3 % річних, інфляційних нарахуваня, у відповідності до норм чинного законодавства та сталої практики Верховного Суду.
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Савенкова проти України» від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану – постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо; приймаючи до уваги навантаження суду, перебування членів апеляційної колегії у відпустках, відрядженнях та лікарняних, принцип незмінності складу суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» розглядається поза межами строку, встановленого статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, 06.08.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» перерахувало на банківський рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» грошові кошти у сумі 186 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті № 11508 від 06.08.2024. У графі «Призначення платежу» зазначено: «фін. допомога згідно з умовами договору БП-240806 від 06 серпня 2024 р. Без ПДВ».
Факт перерахування позивачем зазначених грошових коштів відповідачу підтверджується матеріалами справи та не заперечується останнім.
Разом з тим позивач стверджує, що договір про надання фінансової допомоги № БП-240806 від 06.08.2024, на який міститься посилання у призначенні платежу, між сторонами фактично не укладався, у зв`язку з чим відсутня правова підстава для набуття відповідачем спірних коштів.
Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 186 000,00 грн, а також нарахованих на зазначену суму 3 % річних у розмірі 8 891,27 грн та інфляційних втрат у розмірі 33 355,67 грн.
Підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» до суду стало те, що після перерахування на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» грошових коштів у розмірі 186 000,00 грн. відповідач не повернув їх, при цьому, за твердженням позивача, договір про надання фінансової допомоги № БП-240806 від 06.08.2024, зазначений у призначенні платежу, між сторонами не укладався, а інших правових підстав для отримання та утримання відповідачем зазначених коштів не існувало. Вважаючи, що відповідач безпідставно набув та утримує належні йому кошти, позивач звернувся до суду з вимогою про їх стягнення, а також про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Статтею 11Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина 1). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини 2).
Колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що матеріалами справи підтверджується факт перерахування Товариством з обмеженою відповідальністю «ГРАВИТА-С» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» грошових коштів у сумі 186 000,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті №11508 від 06.08.2024. У призначенні платежу зазначено: «фін. допомога згідно з умовами договору БП-240806 від 06 серпня 2024 р. Без ПДВ».
При цьому позивач послідовно зазначав, що договір про надання фінансової допомоги № БП-240806 від 06.08.2024 між сторонами не укладався, а відтак відсутня правова підстава, яка б зумовлювала перерахування та подальше утримання відповідачем спірних грошових коштів.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач зазначених доводів не спростував та не надав суду жодного примірника договору БП-240806 від 06.08.2024, на який міститься посилання у призначенні платежу. Водночас саме на відповідача, який посилається на існування договірних правовідносин, покладається обов`язок доведення таких обставин відповідно до статей 73, 74 Господарського процесуального кодексу України.
Не підтверджують доводів відповідача і його посилання на договір підряду № 28 від 05.06.2024 як на підставу отримання спірних коштів. Як правильно встановив суд першої інстанції, поданий до матеріалів справи договір містить лише підпис відповідача та не підписаний позивачем, що виключає можливість визнання його належним доказом виникнення між сторонами договірних правовідносин. Крім того, відповідачем не подано жодних первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували виконання робіт, надання послуг, передачу майна чи виникнення іншого грошового зобов`язання, на виконання якого були перераховані спірні кошти.
Відповідно до частини першої статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
За змістом статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України договір позики є реальним договором, який вважається укладеним з моменту передання грошових коштів, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми укладається у письмовій формі.
Разом із тим сам факт зазначення у платіжному документі призначення платежу не є безумовним підтвердженням існування між сторонами відповідного договору, якщо його укладення заперечується однією зі сторін, а інша сторона не подає належних та допустимих доказів на підтвердження його існування.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула або зберегла майно за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути таке майно потерпілому. Положення цієї статті застосовуються також у випадках, коли правова підстава набуття майна була відсутня з самого початку або згодом відпала.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, інститут безпідставного збагачення підлягає застосуванню лише за відсутності між сторонами належної правової підстави для набуття майна або у разі відпадіння такої підстави. Якщо ж набуття майна ґрунтується на договорі чи іншій передбаченій законом підставі, положення статті 1212 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають до моменту припинення, визнання недійсною або відпадіння такої підстави. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі № 910/1531/18, від 28.01.2020 у справі № 910/16664/18, від 08.09.2021 у справах № 201/6498/20 та № 206/2212/18.
Таким чином, для виникнення зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна необхідною є сукупність двох умов: набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої та відсутність належної правової підстави для такого набуття чи збереження або відпадіння такої підстави.
З огляду на те, що відповідач не довів існування будь-якої правової підстави для набуття та утримання грошових коштів у сумі 186 000,00 грн, а матеріали справи не містять належних доказів укладення між сторонами договору, який би обумовлював їх перерахування, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 Цивільного кодексу України.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що саме лише зазначення у платіжній інструкції призначення платежу із посиланням на договір фінансової допомоги не може розглядатися як належний доказ укладення між сторонами договору позики чи іншого правочину, для якого законом встановлено письмову форму. За відсутності письмового договору, а також будь-яких доказів, які б підтверджували досягнення сторонами згоди щодо його істотних умов, зокрема предмета договору, розміру позики, строків її надання та повернення, порядку виконання зобов`язань та інших умов, сам по собі реквізит «призначення платежу» не свідчить про виникнення між сторонами договірних правовідносин.
З огляду на те, що відповідач не довів існування договору БП-240806 від 06.08.2024, який зазначений у платіжній інструкції № 11508 від 06.08.2024 як підстава для перерахування 186 000,00 грн, а також не надав інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність правової підстави для отримання та утримання спірних коштів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами виникли правовідносини з безпідставного набуття майна, які підлягають врегулюванню положеннями статті 1212 Цивільного кодексу України. Відтак відповідач зобов`язаний повернути позивачу безпідставно набуті грошові кошти у сумі 186 000,00 грн.
Щодо вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат колегія суддів зазначає таке.
За змістом статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. У разі прострочення виконання такого зобов`язання на вимогу кредитора він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Обов`язок повернути майно, набуте без достатньої правової підстави, виникає безпосередньо із положень статті 1212 Цивільного кодексу України та має характер грошового зобов`язання. Таке зобов`язання виникає з моменту безпідставного набуття майна або з моменту відпадіння правової підстави його набуття. Невиконання цього обов`язку у встановлений законом строк є простроченням грошового зобов`язання, що тягне за собою наслідки, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, зокрема обов`язок сплатити інфляційні втрати та три проценти річних.
Оскільки матеріалами справи підтверджено факт безпідставного набуття відповідачем грошових коштів та їх неповернення позивачу, а розрахунок 3 % річних і інфляційних втрат є арифметично правильним та відповідає періоду прострочення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення зазначених позовних вимог у повному обсязі. 
Колегія суддів перевірила правильність здійсненого позивачем розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат і встановила, що він відповідає вимогам чинного законодавства, обставинам справи та періоду прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання. Згідно з поданим розрахунком, сума 3 % річних за період з 07.08.2024 по 11.03.2026 становить 8 891,27 грн, а інфляційні втрати за період із серпня 2024 року по лютий 2026 року – 33 355,67 грн. Контррозрахунку або заперечень щодо правильності визначення зазначених сум відповідачем не подано.
Щодо доводів про відсутність прострочення та неправомірність стягнення 3 % річних і інфляційних втрат.
Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що у спірних правовідносинах відсутнє прострочення виконання грошового зобов`язання, оскільки вимоги позивача ґрунтуються на положеннях статті 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка без достатньої правової підстави набула майно за рахунок іншої особи, зобов`язана повернути таке майно потерпілому.
Отже, після встановлення факту безпідставного набуття грошових коштів у відповідача виникає передбачений законом обов`язок щодо їх повернення, який має характер грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення, якщо інше прямо не встановлено законом або договором. Зобов`язання, передбачене статтею 1212 ЦК України, також є грошовим, а тому у разі його невиконання підлягають застосуванню наслідки, визначені статтею 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.
Оскільки судами встановлено факт безпідставного набуття відповідачем грошових коштів та їх неповернення позивачу, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України.
Самі лише твердження апелянта про відсутність прострочення не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин та правильності застосування норм матеріального права.
Щодо доводів про відсутність вимоги про повернення коштів.
Не заслуговують на увагу і посилання апелянта на те, що позивач не звертався до нього із письмовою вимогою про повернення грошових коштів.
Обов`язок особи повернути безпідставно набуте майно виникає безпосередньо із закону (стаття 1212 ЦК України) і не ставиться у залежність від направлення потерпілим окремої вимоги чи претензії.
Ні положення статті 1212 ЦК України, ні інші норми цивільного законодавства не встановлюють обов`язкового досудового порядку врегулювання спору або необхідності попереднього пред`явлення вимоги як умови виникнення обов`язку повернути безпідставно набуті кошти.
Крім того, звернення особи до суду з відповідним позовом саме по собі свідчить про реалізацію кредитором свого права на отримання виконання грошового зобов`язання.
Відтак відсутність окремої письмової вимоги не впливає на правильність висновків суду першої інстанції.
Щодо доводів про порушення права на справедливий суд.
Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд у зв`язку з розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Відповідно до статей 12, 247, 252 Господарського процесуального кодексу України справи незначної складності можуть розглядатися судом у порядку спрощеного позовного провадження, у тому числі без повідомлення учасників справи.
При цьому розгляд справи у письмовому провадженні сам по собі не свідчить про порушення принципів змагальності чи рівності сторін, оскільки кожному учаснику забезпечено право подати письмові пояснення, відзив, заперечення, докази, заяви та клопотання.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач скористався наданими йому процесуальними правами: подав відзив на позов, виклав свої заперечення та долучив документи, які вважав необхідними для обґрунтування своєї правової позиції.
Водночас апелянт не зазначає, які саме докази він був позбавлений можливості подати суду першої інстанції або які процесуальні права були ним фактично нереалізовані внаслідок письмового розгляду справи.
Посилання ж на абстрактне порушення права на справедливий судовий розгляд без наведення конкретних процесуальних порушень не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності встановлених місцевим господарським судом фактичних обставин справи, не свідчать про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права та зводяться до незгоди апелянта з наданою судом оцінкою доказів. Підстав для скасування чи зміни рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі № 916/918/26 колегія суддів не вбачає.
За таких обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі № 916/918/26 слід залишити без змін, а апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» – без задоволення.
Згідно із ст.129 Господарського процесуального кодексу України витрати апелянта по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги не відшкодовуються.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Господарського суду Одеської області від 19.05.2026 у справі № 916/918/26 залишити без змін, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ПЕРУНИЦЯ» – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Діброва Г.І.

Суддя Ярош А.І.