Справа № 308/5436/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 серпня 2026 року        місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі: 
головуючого судді    Шепетко І.О.,
за участі секретаря судових засідань  Фітаса А.М.,
позивач     ОСОБА_1 ,
представник відповідача    ОСОБА_2 ,
представник відповідача   Бринська Г.М.,
представник відповідача   Роман М.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притяганнями до кримінальної відповідальності та тривалими перебуванням під слідством та судом, -

в с т а н о в и в:
Позичач  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України (місцезнаходження: 01601, м. Київ, вул.. Бастіонна, буд.6), Закарпатської обласної прокуратури (місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул.. Коцюбинського, буд. 2а), Головного управління Національної поліції в Закарпатській області (місцезнаходження: 88000, м. Ужгород, вул.. Френца Раковці, буд.13) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притяганнями до кримінальної відповідальності та тривалими перебуванням під слідством і судом.
Позовні вимоги позивач мотивує тим, що протягом 15 років щодо нього здійснювалося кримінальне переслідування, яке він вважає, супроводжувалося необґрунтованим втручанням у його права та свободи та завершилося закриттям кримінального провадження у лютому 2026 року.
Зазначає, що така тривалість кримінального переслідування є безпрецедентною та свідчить про порушення принципу правової визначеності і його права на розгляд справи упродовж розумного строку. Кримінальне переслідування щодо нього розпочалося 11.11.2010 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, шляхом порушення Ужгородським районним відділом УМВС України в Закарпатській області кримінальної справи № 1243410.
14.11.2012 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 1-1225/11 (провадження № 1/712/407/2012) ухвалено виправдувальний вирок. Водночас зазначає, що за ініціативою органів прокуратури вказаний вирок було скасовано, у зв`язку з чим кримінальне провадження направлено на додаткове розслідування. 02.09.2014 відомості про кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014070170001119, у межах якого досудове розслідування тривало протягом наступних років.
Позивач зазначає, що 23.06.2026 року прокурором Ужгородської окружної прокуратури Богдановим І. В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12014070170001119 від 02.02.2014 року, розпочатого 11.11.2010 як кримінальна справа № 1243410, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Як зазначає позивач, у мотивувальній частині постанови про закриття кримінального провадження прокурором констатовано відсутність достатніх доказів його участі у вчиненні хуліганських дій та вичерпання можливостей для отримання таких доказів.
Посилаючись на положення ст. 1176 ЦК України, статей 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, за рахунок держави.
Позивач також обґрунтовує розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, зазначаючи, що така шкода полягає у душевних стражданнях, спричинених тривалою невизначеністю, обмеженням свободи пересування у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, який, за його твердженням, діяв до 23.02.2026, погіршенням ділової репутації та втратою соціальних зв`язків.
Вказує, що протягом 184 місяців був змушений витрачати час, життєві сили та матеріальні ресурси на захист від кримінального переслідування, яке в подальшому було припинено у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення його винуватості.
Додатково зазначає, що тривале кримінальне переслідування негативно вплинуло на його професійні та життєві плани, а також те, що наявність у нього вищої юридичної освіти та намір працювати за фахом, зокрема у державному секторі або правоохоронних органах. Вважає, що наявність інформації про незавершене кримінальне провадження створювала перешкоди для його працевлаштування та проходження спеціальних перевірок, унаслідок чого він був позбавлений можливості реалізувати свої професійні плани та був змушений займатися іншою діяльністю.
Крім того, позивач зазначає, що тривале кримінальне переслідування спричинило постійний психологічний стрес, пов`язаний з очікуванням викликів до слідчого, проведення слідчих дій та судових засідань. Вказує, що внаслідок цього втратив значну частину найбільш продуктивного періоду свого життя, зазнав соціальної ізоляції та тривалої невизначеності щодо свого майбутнього.
Посилається на судову практику Верховного Суду, відповідно до якої у спорах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду, факт заподіяння моральної шкоди презюмується, та вважає, що закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України і тривалість кримінального переслідування є достатніми підставами для відшкодування моральної шкоди.
Розмір моральної шкоди позивач визначає відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, виходячи з періоду перебування під слідством та судом, який, за його розрахунком, становить 184 місяці, та розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 2026 рік, у сумі 8 647,00 грн.
Згідно з наведеним позивачем розрахунком, розмір відшкодування становить: 184 місяці ? 8 647,00 грн = 1 591 048,00 грн.
Зазначену суму позивач просить стягнути як мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, передбачений Законом України № 266/94-ВР, зазначаючи, що вона, на його думку, не відповідає фактичному обсягу та тривалості завданих йому моральних страждань.
Ухвалою суду від 03.06.2026 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачу строк для подання відзиву – протягом п`ятнадцяти днів.
29.04.2026 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Боринської Жанни Михайлівни, яка діє в інтересах Державної казначейської служби України, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відзив на позовну заяву мотивований тим, що належним відповідачем у справі має бути держава Україна в особі відповідного органу державної влади, діями якого, за твердженням позивача, завдано шкоди. Відповідач зазначає, що таким органом є Закарпатська обласна прокуратура, а на початковому етапі — Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, тоді як Державна казначейська служба України здійснює лише казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Відповідач зазначає, що Державна казначейська служба України не повинна нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій інших державних органів, та просить суд врахувати наведені обставини при вирішенні справи.
Вказує, що Казначейство не порушувало прав позивача, не перебувало з ним у спірних правовідносинах та не завдавало йому шкоди, а тому не повинно нести відповідальність за дії інших державних органів. Посилається на положення статей 96, 170, 176 ЦК України та відповідну судову практику.
Щодо розміру моральної шкоди відповідач зазначає, що заявлена позивачем сума є необґрунтовано завищеною. Посилається на положення ст. 23 ЦК України, ст. 13 Закону України № 266/94-ВР, ст. 81 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4, вказуючи, що розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням характеру та обсягу страждань, інших істотних обставин, а також засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами обсяг заявленої моральної шкоди та підстави для її відшкодування саме у розмірі 1 591 048,00 грн. Посилається на ч. 3 ст. 13 Закону № 266/94-ВР, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць такого перебування.
При цьому відповідач зазначає, що мінімальна заробітна плата на 2026 рік становить 8 647,00 грн, однак для розрахункової величини виплат за рішеннями суду ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» встановлено величину 1 600,00 грн. Вважає, що розмір відшкодування має відповідати засадам розумності та справедливості й не призводити до безпідставного стягнення коштів з Державного бюджету України.
За наведених обставин відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
30.04.2026 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Олексій Василя Віталійовича, яка діє в інтересах Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на положення статей 23, 1176 ЦК України, статей 1, 2, 4, 13 Закону України № 266/94-ВР, статей 76, 80, 81, 138 ЦПК України та зазначає, що позивачем не доведено факту заподіяння йому моральної шкоди у заявленому розмірі, її глибини та інтенсивності, а також причинного зв`язку між діями органів досудового розслідування та наслідками, на які посилається позивач.
Відповідач зазначає, що сам факт тривалого перебування особи під кримінальним переслідуванням не може бути безумовною підставою для стягнення заявленої позивачем суми, а при визначенні розміру моральної шкоди суд повинен керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.
Представник відповідача у відзиві зазначає, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом протягом 174 місяців 18 днів, упродовж яких йому було пред`явлено обвинувачення, застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, постановлено обвинувальний вирок, який у подальшому скасовано апеляційним судом, а кримінальне провадження закрито у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у суді.
Водночас відповідач зазначає, що до позивача не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, та вважає цю обставину такою, що повинна бути врахована при визначенні розміру моральної шкоди.
Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, відповідач вважає, що гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, а заявлена позивачем сума, не відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності.
Також відповідач заперечує проти вимог про відшкодування втраченого заробітку та компенсації за відрив від роботи, посилаючись на те, що позивачем не надано належних і допустимих доказів його працевлаштування, розміру середньомісячного заробітку, фактичної втрати доходу та обставин, які б підтверджували розмір заявленої матеріальної шкоди.
Крім того, відповідач посилається на необхідність урахування положень законодавства про Державний бюджет України та загального фінансово-економічного становища держави в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України.
Відповідач вважає позовні вимоги недоведеними та просить суд відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову про відшкодування моральної та матеріальної шкоди в повному обсязі.
04.05.2026 на адресу суду на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача Роман Михайла Степановича, яка діє в Закарпатської обласної прокуратури, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві представник відповідача посилається на положення ст. 1176 Цивільного кодексу України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зазначаючи, що право на відшкодування шкоди виникає за наявності передбачених законом юридичних підстав.
Відповідач зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами характер, обсяг та розмір заподіяної йому моральної шкоди, а також не надано доказів негативних змін у його житті, стані здоров`я, відносинах з іншими особами та інших наслідків, на які він посилається.
Крім того, представник відповідача вказує на відсутність експертного дослідження щодо заподіяної позивачу моральної шкоди та вважає, що заявлений до стягнення розмір компенсації є завищеним і не відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.
Представник відповідача також заперечує проти визначеного позивачем періоду перебування під слідством та судом у розмірі 184 місяців, зазначаючи, що такий період становить 174 місяці та 8 днів, а саме з 05 серпня 2011 року до 23 лютого 2026 року.
Посилаючись на положення ст. 13 Закону № 266/94-ВР, представник відповідача вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди має бути врахований мінімальний гарантований законом розмір відшкодування за кожен місяць перебування під слідством та судом. При цьому відповідач виходить із розрахункової величини 1 600,00 грн та вважає, що заявлена позивачем сума у розмірі 1 591 048,00 грн є необґрунтованою та значно перевищує мінімальний розмір відшкодування.
Також представник відповідача посилається на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо визначення розміру моральної шкоди, зазначаючи про необхідність врахування конкретних обставин справи, характеру та обсягу страждань, тривалості порушення прав, а також принципів розумності, пропорційності та справедливості.
Окремо у відзиві зазначено, що до позивача не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що, на думку відповідача, свідчить про менший ступінь обмеження його прав та має бути враховано при визначенні розміру компенсації моральної шкоди.
З огляду на викладене, представник відповідача вважає позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 1 591 048,00 грн необґрунтованими, завищеними та такими, що не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову.
05.05.2026 позивач подав до суду клопотання про долучення відповідей на відзив до матеріалів справи. Позивач подав відповідь на відзиви відповідачів, у якій зазначив, що вважає наведені у відзивах заперечення необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.
У відповіді на відзив Державної казначейської служби України позивач зазначив, що, на його думку, Казначейство є належним відповідачем у справі як орган, через який держава здійснює виконання судового рішення, та заперечив проти доводів щодо застосування для розрахунку моральної шкоди величини 1 600,00 грн. Позивач вважав, що відповідно до статті 13 Закону України № 266/94-ВР розрахунок має здійснюватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на час розгляду справи, яка у 2026 році становить 8 647,00 грн. Також позивач послався на тривалість кримінального переслідування та зазначив, що моральна шкода у таких правовідносинах презюмується. Позивач вказав, що кримінальне провадження щодо нього було закрито за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, що, на його переконання, є підставою для виникнення права на відшкодування шкоди. У зв`язку з цим просив відхилити заперечення відповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У відповіді на відзив Закарпатської обласної прокуратури позивач заперечив проти доводів відповідача щодо застосування розрахункової величини 1 600,00 грн та зазначив, що розмір моральної шкоди має визначатися виходячи з мінімальної заробітної плати у розмірі 8 647,00 грн. Позивач також не погодився з визначенням відповідачем початку періоду перебування під слідством та судом, зазначивши, що таким моментом має вважатися 11 листопада 2010 року — дата порушення кримінальної справи щодо нього. З огляду на це позивач визначив тривалість відповідного періоду у 184 місяці та розмір мінімального гарантованого відшкодування моральної шкоди у сумі 1 591 048 грн. Крім того, позивач послався на презумпцію заподіяння моральної шкоди внаслідок незаконного кримінального переслідування та зазначив, що тривалість кримінального провадження сама по собі свідчить про істотні моральні страждання. Також позивач заперечив проти посилань відповідача на воєнний стан та обмеженість бюджетних ресурсів як підставу для зменшення розміру відшкодування. Просив відхилити заперечення відповідача.
У відповіді на відзив Головного управління Національної поліції в Закарпатській області позивач також заперечив проти застосування розрахункової величини 1 600,00 грн та зазначив, що розмір відшкодування має визначатися виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 2026 рік. Позивач вказав, що відсутність щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не виключає права на відшкодування моральної шкоди, оскільки протягом тривалого часу він перебував у статусі особи, яка притягується до кримінальної відповідальності. При цьому позивач послався на тривалість кримінального переслідування, необхідність участі у слідчих та судових процедурах та інші, на його думку, негативні наслідки для особистого та професійного життя. Доводи відповідача про відсутність доказів моральної шкоди позивач вважав необґрунтованими, посилаючись на те, що факт незаконного кримінального переслідування та тривалість такого переслідування є достатніми для висновку про заподіяння моральної шкоди. З огляду на викладене позивач просив відхилити заперечення відповідача та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
У поданих відповідях позивач посилався, зокрема, на положення статей 23, 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також на правові висновки Верховного Суду та практику Європейського суду з прав людини.
11.05.2026 до суду від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення доказів та остаточне обґрунтування позовних вимог, у якому позивач просив долучити до матеріалів справи повний витяг з ІАС МВС від 05.03.2026 року та диплом бакалавра права серії НОМЕР_1 від 05.07.2008.
Позивач зазначив, що при визначенні розміру моральної шкоди слід врахувати тривалість кримінального переслідування з 11.11.2010 по 23.02.2026, неможливість професійної реалізації за здобутою спеціальністю, негативний вплив кримінального переслідування на його особисте, сімейне та суспільне життя, а також пов`язані з цим моральні та психологічні переживання.
Посилаючись на положення статей 76–83 ЦПК України, статей 1167, 1176 ЦК України та Закону України № 266/94-ВР, позивач просив долучити подані докази та врахувати наведені обставини при визначенні розміру моральної шкоди.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2026 закрито підготовче провадження за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притяганнями до кримінальної відповідальності та тривалими перебуванням під слідством та судом. Призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: надання вступного слова учасникам справи, з`ясування обставин, на які учасники посилаються як на вимогу своїх підстав та заперечень, дослідження письмових доказів. 
У судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , який позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.
Представники відповідачів у судове засідання з`явилися, проти задоволення позову заперечили та просили відмовити в його задоволенні, з наведених у відзові підстав.
Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Судом встановлено, що щодо ОСОБА_1 11.11. 2010 Ужгородським РВ УМВС України в Закарпатській області було порушено кримінальну справу № 1243410 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України.
У подальшому кримінальне переслідування позивача тривало, а 14.11.2012 Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у справі № 1-1225/11 ухвалено виправдувальний вирок щодо ОСОБА_1 , що підтверджується копією вироку від 14.11.2012 у справі №1-1225/11 (номер кримінального провадження 1/712/407/2012). Водночас зазначений вирок у подальшому був скасований, у зв`язку з чим кримінальне провадження було направлено на додаткове розслідування.
02.09.2014 відповідні відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014070170001119, у межах якого кримінальне переслідування позивача тривало до 23.02.2026.
23.02.2026 прокурором Ужгородської окружної прокуратури Богдановим І.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12014070170001119 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпанням можливостей їх отримання, що підтверджується наданою суду копіює постанови від 23.02.2026 №07.53-108-1455вих-26.
Як убачається зі змісту зазначеної постанови, за результатами проведеного розслідування достатніх доказів участі ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення здобуто не було, а можливості для отримання додаткових доказів були вичерпані.
Таким чином, судом встановлено, що кримінальне переслідування позивача, яке розпочалося 11.11.2010 року та завершилося 23.02.2026 року, тривало понад 15 років.
Оцінюючи вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із того, що внаслідок тривалого кримінального переслідування позивач зазнав немайнових втрат та моральних страждань.
Моральна шкода полягала у тривалій невизначеності щодо результатів кримінального провадження, обмеженні свободи пересування у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, негативному впливі кримінального переслідування на ділову репутацію позивача, соціальні зв`язки та професійну діяльність.
Суд також бере до уваги доводи позивача про негативний вплив кримінального переслідування на його професійні плани та можливість реалізації права на працю за отриманою юридичною спеціальністю. Позивач має диплом про вищу юридичну освіту та зазначає, що пов`язував своє професійне майбутнє з роботою у державному секторі та правоохоронних органах, однак тривале кримінальне переслідування, на його думку, істотно обмежило можливості такої професійної реалізації.
Крім того, суд враховує доводи позивача про постійне психологічне напруження, пов`язане з необхідністю протягом багатьох років брати участь у кримінальному провадженні, очікувати викликів до органів досудового розслідування та суду, а також невизначеність щодо остаточного вирішення справи.
З огляду на тривалість кримінального переслідування та встановлені судом обставини його перебігу, суд погоджується з тим, що зазначені обставини об`єктивно могли спричинити позивачу моральні страждання, порушення звичного способу життя та негативно вплинути на його професійну і соціальну реалізацію.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
За змістом ч.ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно з пунктом 1 статті 2 указаного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Згідно зі статтею 3 указаного Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету (ч.1 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ч.ч.5-6 ст.4 вищезазначеного Закону).
Згідно з ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Верховний Суд у постановах від 31 серпня 2022 року у справі № 306/701/20 (провадження № 61-3676св22), від 14 вересня 2022 року у справі № 415/1009/21 (провадження № 61-18055св21), від 30 вересня 2022 року у справі № 753/4724/21 (провадження № 61-947св22), від 09 листопада 2022 року у справі № 461/422/21 (провадження № 61-8158св22) зробив такі висновки: «Статтею 13 Закону № 266/94-ВР передбачено, що розмір відшкодування немайнової (моральної) шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування. Отже, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом № 266/94-ВР не передбачено. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення».
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження законної сили.
Щодо доводів представника відповідача Державної казначейської служби України на статтю 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» є безпідставним та не підлягає врахуванню при визначенні розміру моральної шкоди.
У постанові від 15 січня 2026 року у справі № 607/24623/24 (провадження № 61-13114св25) Верховний Суд зазначив, що Закон № 266/94-ВР є спеціальним законом і саме його норми регулюють порядок і умови визначення розміру моральної шкоди у спірних правовідносинах. Отже, стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік», у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду у сумі 1 600,00 грн не підлягає застосуванню під час вирішення спору.
Такий правовий висновок щодо неможливості застосування спеціальної розрахункової величини, визначеної Законом про Державний бюджет України, для обчислення моральної шкоди, завданої незаконними діями органів прокуратури та органів досудового розслідування, узгоджується також із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справі № 524/6017/22, від 12 лютого 2025 року у справі № 753/75/23, від 27 лютого 2025 року у справі № 161/20724/23, від 09 квітня 2025 року у справі № 757/1549/21, від 18 лютого 2026 у справі № 554/2052/22.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2026 року визначено у сумі 8 647 грн.
Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. Якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Відповідно до роз`яснення Пленуму Верховного Суду України п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди» моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Таким чином, суд вважає, що позивачу було завдано моральну (немайнову) шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з незаконним притягнення його до кримінальної відповідальності, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя та настанні інших негативних наслідків у виді переживань через позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, невизначеності щодо майбутнього.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму ВСУ у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Щодо доводів представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що казначейство не є учасником спірних правовідносин і прав позивача не порушувало, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 статті 2 ЦК України)
Відповідно до ч. 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц).
У п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, передбачено, що Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Згідно з ст. ст. 25, 43 Бюджетного кодексу України казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.
Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з державного бюджету України.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд бере до уваги доводи представника відповідача – Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, щодо необхідності врахування принципів розумності, справедливості та співмірності, а також того, що до позивача не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Суд також бере до уваги доводи представника відповідача – Закарпатської обласної прокуратури, зокрема щодо тривалості перебування позивача під слідством та судом, який зазначає, що такий період становить 174 місяці 8 днів, а саме з 05 серпня 2011 року до 23 лютого 2026 року.
Водночас, з огляду на встановлені судом обставини справи, при визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із того, що позивач перебував під слідством та судом протягом 174 місяців 8 днів.
При цьому суд не погоджується з доводами позивача щодо визначення початку періоду незаконного кримінального переслідування з 11.11.2010, оскільки саме 05.08.2011 ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з часу пред`явлення йому обвинувачення.
Таким чином, при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує встановлений у справі період перебування позивача під слідством та судом, а також характер і тривалість кримінального переслідування, його наслідки, скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження.
Разом з тим, суд враховує доводи відповідачів про те, що до позивача не застосовувався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, однак зазначена обставина сама по собі не виключає факту заподіяння моральної шкоди та права позивача на її відшкодування.
Відповідно до встановленого судом періоду перебування позивача під слідством та судом, який становить 174 місяці 8 днів, та виходячи з розміру 8 647,00 грн за кожен місяць перебування під слідством та судом, розмір моральної шкоди становить 1 506 883,87 грн.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Частинами 1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Статтею 1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією або бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, незалежно від вини цих органів.
Згідно з ч. ч. 1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон).
Відповідно до ст. 1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
У відповідності до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства прокуратури або суду, встановлюється законом.
Також, згідно статті 130 КПК України - шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».
Положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Пунктом 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», передбачено що, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
П. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п.49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п.56). У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
При визначенні періоду перебування позивача під слідством і судом, суд враховує положення п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Аналогічні твердження викладені у правовому висновку Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 132/1436/17.
Відтак, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвали про закриття кримінального провадження.
Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18).
З аналізу практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» вбачається, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ і було б неприродно встановлювати один строк у конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин (рішення у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства»).
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює весь період провадження.
У кримінальному провадженні відлік часу, на думку ЄСПЛ, починається з моменту висунення обвинувачення в широкому розумінні цих слів. Тобто сюди включається й арешт, і початок слідства, коли особу притягують як підозрювану, і повідомлення про кримінальне переслідування, й «інші дії, що мають на увазі схожі твердження і що істотно впливають на становище підозрюваного» (справа «Екле проти ФРН»). У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» йдеться: «Суд зазначає, що момент, з якого ст. 6 починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (див. п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 року у справі «Шубінський проти Словенії»)».
Пунктом 9 постанови ПВСУ від 31.03.1995 № 4 передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо) та з урахуванням інших обставин.
Щодо розподілу судових витрат у справі суд зазначає таке.
Відповідно до ст.141 ЦПК України, беручи до уваги, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання цього позову до суду, її позовні вимоги задоволені, то суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору у цій справі віднести на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 82, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 278 ЦПК України, суд -
у х в а л и в:
Позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними притяганнями до кримінальної відповідальності та тривалими перебуванням під слідством та судом – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 506 883,87 (один мільйон п`ятсот шість тисяч вісімсот вісімдесят три гривні 87 копійок) гривень.
В задоволені решти позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Сторони у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: Державна казначейська служба України, місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ЄДРПОУ 37567646.
Відповідач: Закарпатська обласна прокуратура, місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2-а, ЄДРПОУ 02909967.
Відповідач: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, місцезнаходження: м. Ужгород, вул.. Раковці, 13, ЄДРПОУ 40108913.

Суддя        І.О. Шепетко