Справа № 350/1492/25
Номер провадження 2/350/88/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 липня 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, -
установив:
Стислий виклад позиції позивача
Представник позивачки ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН», у якому просила стягнути на її користь страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, у розмірі 209 660 грн, а також понесені судові витрати, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 січня 2023 року близько 19 год. 15 хв. у смт Брошнів-Осада Калуського району Івано-Франківської області на автодорозі Н-10 «Стрий – Чернівці – Мамалига» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , внаслідок якої загинув чоловік позивачки – ОСОБА_4 . На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника зазначеного транспортного засобу була застрахована у ТДВ «Страхова компанія «ГАРДІАН» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-210727089.
Позивачка зазначає, що після смерті чоловіка разом з іншими особами, які мають право на страхове відшкодування, звернулася до страховика із заявами про виплату страхового відшкодування. За результатами розгляду поданих заяв відповідач визнав подію страховим випадком та здійснив виплату страхового відшкодування моральної шкоди, а також відшкодував витрати на поховання. Водночас у виплаті страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, відповідач відмовив, мотивуючи це тим, що позивачкою не доведено факту перебування на утриманні загиблого або наявності права на одержання від нього утримання.
Відмова є неправомірною, оскільки вона є дружиною загиблого, на день його смерті досягла пенсійного віку, є непрацездатною особою та відповідно до статті 1200 Цивільного кодексу України належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди у зв`язку зі смертю потерпілого. Крім того, вона фактично перебувала на утриманні чоловіка, який забезпечував сім`ю, здійснював постійне матеріальне забезпечення, придбавав продукти харчування та лікарські засоби, виконував роботи по господарству і таким чином забезпечував її належне існування з урахуванням стану здоров`я та непрацездатності.
На підтвердження зазначених обставин позивачка подала страховикові та суду акт комісії Рожнятівської селищної ради про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні, медичну документацію щодо стану її здоров`я, документи Пенсійного фонду України про перебування на обліку як пенсіонерки, пенсійне посвідчення, а також інші письмові докази, які, на її переконання, підтверджують наявність передбачених законом підстав для виплати страхового відшкодування.
Посилаючись на положення статей 1166, 1187, 1200 Цивільного кодексу України, статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а також на практику Верховного Суду щодо підтвердження факту перебування особи на утриманні, позивачка вважає, що відповідач безпідставно відмовив у виплаті належного їй страхового відшкодування, у зв`язку з чим просила позов задовольнити повністю.
Стислий виклад позиції відповідача
Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач не заперечував факту настання дорожньо-транспортної пригоди, загибелі ОСОБА_4 , чинності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а також здійснення страховиком виплати страхового відшкодування моральної шкоди та витрат на поховання. Водночас зазначав, що підстави для виплати позивачці страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника відсутні.
Свою позицію відповідач обґрунтовував тим, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту перебування на утриманні загиблого чоловіка або наявності у неї права на одержання від нього утримання на день його смерті. На думку відповідача, сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі із загиблим та досягнення нею пенсійного віку не є безумовною підставою для виплати страхового відшкодування, оскільки відповідно до статті 1200 Цивільного кодексу України необхідним є підтвердження фактичного перебування на утриманні потерпілого або права на таке утримання.
Відповідач зазначав, що поданий позивачкою акт комісії Рожнятівської селищної ради про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні не може вважатися належним доказом, оскільки законодавством не передбачено повноважень органів місцевого самоврядування чи створених ними комісій встановлювати факт перебування особи на утриманні, а також не визначено форми чи порядку складання такого документа. Аналогічні заперечення були висловлені щодо акта, складеного жителями населеного пункту, який, на думку відповідача, не є документом, передбаченим законом для підтвердження зазначених обставин.
Крім того, відповідач посилався на відсутність належних доказів того, що матеріальна допомога, яку нібито надавав загиблий своїй дружині, була для неї постійним та основним джерелом засобів до існування. Також зазначав, що позивачкою не подано доказів офіційних доходів загиблого, які б підтверджували його можливість здійснювати таке утримання, а також не надано належних доказів потреби позивачки у матеріальній допомозі. З огляду на викладене відповідач вважав позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
05.11.2025 представник позивачки подала до суду відповідь на відзив, у якій заперечила доводи відповідача та просила позов задовольнити у повному обсязі. Вважає, що позивачкою надано належні та допустимі докази, які підтверджують її перебування на утриманні загиблого чоловіка.
Представниця позивачки - адвокат Чабан І.В. у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивачки, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити.
Представниця відповідача - Поліщук О.Г. у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Крім того, просила зменшити розмір заявлених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх неспівмірність зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг.
Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі
Ухвалою судді Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10.10.2025 відкрито провадження у справі.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 02.12.2025 закрито підготовче провадження у справі. 
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин:
Судом встановлено, що 31 січня 2023 року близько 19 год. 15 хв. у смт Брошнів-Осада Калуського району Івано-Франківської області на автодорозі державного значення Н-10 «Стрий – Чернівці – Мамалига» сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_3 , та пішохода ОСОБА_4 .
Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події, що підтверджується свідоцтвом про смерть та матеріалами справи і сторонами не оспорюється (а.с.34).
На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Toyota Land Cruiser, державний номерний знак НОМЕР_1 , була застрахована у Товаристві з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № ЕР-210727089.
ОСОБА_1 перебувала із загиблим у зареєстрованому шлюбі (а.с.19). На день смерті чоловіка позивачка досягла пенсійного віку, перебувала на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримувала пенсію за віком (а.с. 28).
Після смерті чоловіка позивачка звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування та подала документи, передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у тому числі документи, якими підтверджувала перебування на утриманні загиблого чоловіка. За результатами розгляду поданих документів відповідач визнав подію страховим випадком, здійснив виплату страхового відшкодування моральної шкоди та відшкодував витрати на поховання, однак відмовив у виплаті страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника, мотивуючи це відсутністю належних доказів перебування позивачки на утриманні загиблого або наявності у неї права на одержання від нього утримання (а.с.24).
Таким чином, між сторонами відсутній спір щодо факту настання дорожньо-транспортної пригоди, вини водія транспортного засобу, чинності договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності та факту настання страхового випадку. Предметом спору є виключно наявність у позивачки права на отримання страхового відшкодування у зв`язку із втратою годувальника.
Оцінка суду
Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, подані учасниками справи, надавши оцінку кожному доказу окремо, а також достатності, допустимості, належності, достовірності та взаємному зв`язку доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до статті 6 Цивільного процесуального кодексу України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах верховенства права, поважати честь і гідність усіх учасників судового процесу та забезпечувати їх рівність перед законом і судом.
За змістом частини третьої статті 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу виключно за зверненням особи, у межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках, встановлених законом.
Згідно зі статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Жодний доказ не має для суду наперед встановленої сили.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового чи майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, внаслідок завдання майнової або моральної шкоди іншій особі, а також з інших юридичних фактів, встановлених актами цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до статті 1187 Цивільного кодексу України транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, а шкода, завдана таким джерелом, підлягає відшкодуванню особою, яка на відповідній правовій підставі володіє ним.
Разом з тим, правовідносини, що виникають у зв`язку із заподіянням шкоди життю та здоров`ю особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність за яку була застрахована, регулюються не лише загальними положеннями Цивільного кодексу України, а й спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який визначає порядок, умови та межі здійснення страховиком страхового відшкодування потерпілим особам.
Відповідно до статті 3 зазначеного Закону метою обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
За змістом статті 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу та внаслідок якої виникла цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю чи майну потерпілого.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну життю, здоров`ю чи майну третьої особи.
Таким чином, саме страховик у випадках, передбачених законом, бере на себе обов`язок із компенсації шкоди, заподіяної життю чи здоров`ю потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у межах страхової суми та за умови підтвердження підстав для здійснення такої виплати.
Особливості відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого визначені статтею 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Так, відповідно до пункту 27.2 статті 27 цього Закону страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, визначених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. При цьому загальний розмір страхового відшкодування утриманцям одного померлого не може бути меншим ніж тридцять шість мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.
Відповідно до частини першої статті 1200 Цивільного кодексу України право на відшкодування шкоди у разі смерті потерпілого мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1200 Цивільного кодексу України таке право довічно мають чоловік або дружина потерпілого, які досягли пенсійного віку, встановленого законом.
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить визначення поняття «перебування на утриманні», а також не встановлює вичерпного переліку документів, якими підтверджується така обставина.
Суд враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, відповідно до якого положення підпункту «є» пункту 35.2 статті 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не встановлюють вичерпного переліку документів, що підтверджують перебування особи на утриманні потерпілого.
Із наведеного правового висновку вбачається, що законодавець не пов`язує виникнення права на страхове відшкодування із поданням документа виключно певного виду чи форми. Вирішальне значення має не найменування або форма документа, а його зміст, належність, допустимість, достовірність та достатність для підтвердження юридично значимих обставин у їх сукупності з іншими доказами.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 705/3172/19, у якій зазначено, що пункт 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відсилочною нормою та підлягає застосуванню виключно у взаємозв`язку зі статтею 1200 ЦК України. Отже, право особи на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого виникає лише за умови підтвердження її належності до кола осіб, визначених статтею 1200 ЦК України, а страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування у разі встановлення таких обставин.
Відповідно до статті 75 Сімейного кодексу України непрацездатний чоловік або дружина, які потребують матеріальної допомоги, мають право на утримання від другого з подружжя за умови, що останній може таку допомогу надавати. 
Одним із доказів, поданих позивачкою на підтвердження перебування на утриманні загиблого чоловіка, є акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні, складений комісією Рожнятівської селищної ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с.26,26- зворот).
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що вказаний акт не є належним та допустимим доказом, оскільки орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями встановлювати факт перебування особи на утриманні.
Акт про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні не є рішенням органу місцевого самоврядування, яким встановлюється юридичний факт, що породжує цивільні права чи обов`язки, а є письмовим документом, який містить відомості про фактичні обставини, встановлені комісією під час обстеження матеріально-побутових умов позивачки. Сам по собі цей акт не посвідчує виникнення у позивачки права на страхове відшкодування, однак чинне законодавство не виключає можливості використання такого документа як письмового доказу.
Зі змісту зазначеного акта вбачається, що комісією встановлено обставини спільного проживання подружжя, ведення ними спільного господарства, досягнення позивачкою пенсійного віку, стан її здоров`я, а також те, що основним джерелом матеріального забезпечення сім`ї були доходи її чоловіка, який забезпечував сім`ю, здійснював витрати на утримання дружини, придбання продуктів харчування, лікарських засобів та інші необхідні побутові витрати.
Аналіз змісту зазначеного акта у сукупності з іншими письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, свідчить про узгодженість викладених у них відомостей та взаємне підтвердження обставин, на які посилається позивачка як на підставу своїх вимог. При цьому суд враховує, що чинним законодавством не визначено форми, змісту чи порядку складання документа, який би посвідчував факт перебування особи на утриманні для цілей отримання страхового відшкодування. 
Акт складено органом місцевого самоврядування в межах його повноважень, підписаний членами відповідної комісії та містить відомості щодо фактичних обставин, які підлягають оцінці судом нарівні з іншими доказами. Саме по собі невизнання відповідачем змісту такого документа або незгода з викладеними у ньому висновками не є підставою для визнання його неналежним чи недопустимим доказом або для критичної оцінки його змісту. Доказів, які б свідчили про недостовірність відомостей, викладених в акті, порушення порядку його складення чи наявність підстав сумніватися в об`єктивності осіб, які його склали, відповідачем суду не надано.
Таким чином, суд відхиляє доводи відповідача щодо недопустимості акта про засвідчення факту потреби та факту перебування на утриманні. Зазначений документ не є актом встановлення юридичного факту, а є письмовим доказом фактичних обставин, який відповідно до статей 76, 89 ЦПК України підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами. У взаємному зв`язку з іншими дослідженими судом доказами цей акт підтверджує обставини перебування позивачки на утриманні загиблого чоловіка.
Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд встановив, що на момент смерті ОСОБА_4 позивачка досягла пенсійного віку, проживала разом із чоловіком, вела з ним спільне господарство та не мала самостійного доходу, достатнього для забезпечення власного існування. Основним джерелом матеріального забезпечення сім`ї був дохід померлого, за рахунок якого здійснювалися витрати на придбання продуктів харчування, лікарських засобів, оплату комунальних послуг та інші повсякденні потреби сім`ї.
За таких обставин суд доходить висновку, що позивачкою доведено факт перебування на утриманні загиблого чоловіка у розумінні статті 1200 ЦК України, а тому вона належить до кола осіб, які мають право на отримання страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого відповідно до статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Оскільки страховий випадок настав 31 січня 2023 року, а розмір мінімальної заробітної плати на цю дату становив 6 700 грн, загальний розмір страхового відшкодування відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» становить 241 200 грн.
Суд враховує, що зазначений розмір є мінімально гарантованим законом розміром страхового відшкодування, а тому не залежить від фактичного розміру заробітку загиблого чи розміру пенсії утриманця.
Як встановлено судом, відповідач уже здійснив позивачці виплату страхового відшкодування моральної шкоди у розмірі 26800 грн. Оскільки зазначена виплата здійснена за шкоду, заподіяну життю потерпілого, та враховується при визначенні загального розміру відповідальності страховика за одним страховим випадком, до стягнення підлягає різниця між належним позивачці страховим відшкодуванням та вже виплаченою сумою.
При цьому суд виходить із того, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності спрямоване насамперед на забезпечення належного захисту прав потерпілих та осіб, які внаслідок дорожньо-транспортної пригоди втратили годувальника. Відмова страховика у виплаті страхового відшкодування за наявності встановлених законом підстав суперечить меті цього виду страхування та не відповідає принципу повного і своєчасного відшкодування шкоди, закріпленому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Оскільки сукупністю досліджених судом доказів підтверджено наявність у позивачки права на отримання страхового відшкодування, а відповідачем не доведено наявності передбачених законом підстав для відмови у його виплаті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, обґрунтованими, підтвердженими належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі.
Розподіл судових витрат
Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до статті 141 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, було звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з другої сторони в дохід держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 2 096 грн 60 коп.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу несуть сторони, а за результатами розгляду справи вони підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру таких витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі №463/2001/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу незалежно від того, чи вони вже фактично сплачені стороною, чи лише підлягають сплаті, якщо їх розмір підтверджений належними доказами.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачкою подано договір про надання професійної правничої допомоги від 18 червня 2025 року, додаткову угоду до нього, акт приймання-передачі наданих послуг від 24 вересня 2025 року та детальний опис виконаних адвокатом робіт. Згідно з указаними документами адвокатським об`єднанням надано позивачці правничу допомогу, пов`язану з підготовкою та поданням цього позову, зокрема проведено консультації, аналіз фактичних обставин та судової практики, збір і аналіз доказів, підготовлено адвокатські запити, складено та подано позовну заяву. Загальна вартість наданої професійної правничої допомоги становить 24 224 грн. 
Оцінюючи заявлені до відшкодування витрати, суд враховує характер спору, обсяг виконаної адвокатом роботи, складність справи, кількість підготовлених процесуальних документів, значення справи для позивачки, а також те, що відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу та не подано доказів їх неспівмірності.
За таких обставин суд дійшов висновку, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 24224 грн є документально підтвердженими, співмірними зі складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та часом, витраченим на їх виконання, а тому відповідно до статей 137, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки у повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов ОСОБА_1 до Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, задовольнити .
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН», код ЄДРПОУ 35417298, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 96, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , страхове відшкодування, пов`язане із втратою годувальника, у розмірі 209660 (двісті дев`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН», код ЄДРПОУ 35417298, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 96, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24224 (двадцять чотири тисячі двісті двадцять чотири) гривні.
Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН» на користь Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 2096 (дві тисячі дев`яносто шість) гривень 60 копійок (отримувач коштів: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA908999980313111256000026001, код класифікації доходів бюджету: 22030106).
На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 24.07.2026.
Учасники справи:
позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ;
відповідач: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «ГАРДІАН», код ЄДРПОУ 35417298, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 96.

Суддя: