ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 вересня 2026 року   Справа №918/280/26 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Поліщук П.Я., суддя Юрчук М.І. ,  суддя Тимошенко О.М. 

секретар судового засідання Ткачук О.В.

представники учасників справи:
прокурор – Кривецька-Люліч Т.А.
позивача – не з`явився
відповідача 1 - не з`явився
відповідача 2 - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електрогазпостач» на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26 (суддя Мовчун А.І.)

за позовом Керівника Рівненської окружної прокуратури в інтересах держави в особі 
Рівненської обласної ради
до  Товариства з обмеженою відповідальністю «Електрогазпостач»
Навчально - реабілітаційного центру в с. Ясининичі Рівненської обласної ради
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 75 703,66 грн.

ВСТАНОВИВ:
1. Короткий зміст позовних вимог.
12.03.2026 Керівник Рівненської окружної прокуратури (надалі в тексті – Прокурор) звернувся до Господарського суду Рівненської області в інтересах держави в особі Рівненської обласної ради з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Електрогазпостач» (надалі в тексті – Товариство) про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 75 703,66 грн (а.с.1-11).
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що 23.01.2024 між ТОВ «Електрогазпостач» та Навчально - реабілітаційним центром в с.Ясининичі Рівненської обласної ради (надалі в тексті – Центр) було укладено Договір №ЕЛ/72/01/24 про постачання електричної енергії споживачу.
Згодом, сторони уклали дві додаткові угоди, якими збільшили ціну за одиницю товару, посилаючись на коливання ціни такого товару на ринку. Відтак, за період дії договору ціна на електричну енергію збільшилась з 8,82 грн з ПДВ за 1 кВт/год до 10,56 грн з ПДВ за 1 кВт/год, тобто на 19,70 %.
На переконання прокурора, додаткова угода № 3 від 04.07.2024 та додаткова угода № 4 від 12.08.2024 укладені всупереч Закону України «Про публічні закупівлі», а тому їх необхідно визнати недійсними в судовому порядку.
Оскільки додаткові угоди підлягають визнанню недійсними, то розрахунок за поставлену електроенергію у червні 2024 - січні 2025 року повинен здійснюватися за ціною, визначеною у додатковій угоді № 2 від 14.03.2024, а саме 7,62 грн за 1 кВт/год з ПДВ. Таким чином, грошові кошти в сумі 75 703,66 грн є такими, що були безпідставно одержані ТОВ «Електрогазпостач», а тому у відповідності до ст. ст. 216, 1212 ЦК України, підлягають поверненню.

2. Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його ухвалення.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26 позов Прокурора задоволено. Визнано недійсними додаткову угоду №3 від 04.07.2024 та №4 від 12.08.2024 до договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024, укладені між Центром та Товариством. Присуджено до стягнення:
- з ТОВ «Електрогазпостач» на користь Рівненської обласної ради грошові кошти в розмірі 75 703,66 грн; 
- з ТОВ «Електрогазпостач» на користь Рівненської обласної прокуратури 3993,60 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви;
- з Центру на користь Рівненської обласної прокуратури 3993,60 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви (а.с.168-176).
Постановляючи рішення господарський суд першої інстанції виснував, що додаткові угоди №3 від 04.07.2024 та №4 від 12.08.2024 до договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024 укладені з порушенням Закону України «Про публічні закупівлі», а тому ці угоди суд слід визнати недійсними. Надмірно сплачені кошти в сумі 75 703,66 грн необхідно стягнути з TOB «Електрогазпостач» на користь Рівненської обласної ради.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з винесеним рішенням, ТОВ «Електрогазпостач» звернулося до Північно-західного апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.26р. у справі №918/280/26 скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, просить суд зупинити апеляційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/2848/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду (пункт 7 частини першої статті 228 ГПК України) (а.с.180-183).
На думку Скаржника, рішення суду першої інстанції ухвалено за неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, і невідповідності висновків суду встановленим обставинам (пункти 1– 4 частини першої статті 277 ГПК України)
Основними підставами для скасування рішення суду першої інстанції Апелянт вважає наступні:
- суд помилково застосував до спірних додаткових угод обмеження, передбачене пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, тоді як зміна ціни здійснювалась за іншою правовою підставою;
- висновок суду про непідтвердженість ринкової динаміки зроблено з порушенням правил оцінки доказів;
- відсутні підстави для стягнення коштів як безпідставно набутих (статті 216, 1212 ЦК України): збільшення загальної ціни договору та шкоди для бюджету не відбулося;
- належність Рівненської обласної ради як позивача та підстави представництва прокурором ґрунтуються на правовому висновку, що наразі переглядається Верховним Судом у справі №922/2848/24;
- Конституційність норми, покладеної в основу позову, перевіряється Конституційним Судом України у справі №3-78/2026 (178/26).
Крім того, разом з апеляційною скаргою, Товариством було подано клопотання про зупинення провадження у справі, в якому апелянт просить зупинити апеляційне провадження у справі до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/2848/24 та оприлюднення в установленому законом порядку повного тексту судового рішення, ухваленого за результатами такого розгляду.
На думку Скаржника, справа, що розглядається, і справа № 922/2848/24 є подібними: обидві належать до категорії спорів щодо визнання недійсними правочинів, укладених у межах процедури публічних закупівель, та стягнення надмірно сплачених коштів на підставі статей 216, 1212 ЦК України на користь суб`єкта, уповноваженого захищати відповідні фінансові ресурси; позивачем в обох випадках є орган місцевого самоврядування, належність якого як позивача обґрунтовується його статусом власника відповідної юридичної особи. Правове питання, яке вирішується палатою у справі № 922/2848/24 (підстави представництва прокурором інтересів держави, зокрема чи є джерело походження коштів визначальним та який саме орган — власник чи розпорядник бюджетних коштів — є належним позивачем), є прямо застосовним до цієї справи, оскільки належність Рівненської обласної ради як позивача суд обґрунтував саме статусом власника «незалежно від джерела фінансування». Висновки, яких дійде палата, будуть обов`язковими для врахування судами (частина шоста статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Додатково, на випадок відмови у зупиненні з наведеної вище підстави, Скаржник зазначає про наявність підстав для зупинення провадження за пунктом 5 частини першої статті 227 ГПК України до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-78/2026 (178/26), з огляду на те, що предметом конституційного контролю є конституційність саме тієї норми (пункт 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII), яка становить єдину матеріально-правову підставу позову.

4. Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.
06.08.2026 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від Рівненської обласної прокуратури надійшов відзив, в якому Прокурор просить: відмовити у задоволенні клопотання ТОВ «Електрогазпостач» про зупинення апеляційного провадження у справі № 918/280/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/2848/24; відмовити у задоволенні клопотання ТОВ «Електрогазпостач» про зупинення апеляційного провадження у справі № 918/280/26 до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи № 3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» щодо конституційності пункту 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»; апеляційну скаргу ТОВ «Електрогаз-постач» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі № 918/280/26 – без змін (а.с.216-221).
Прокурор стверджує, що умовами Договору про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024 не передбачено, що показник середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед» є складовою формули для визначення ціни електричної енергії або використовується при її визначенні.
Більше того, у Договорі відсутній будь-який механізм (формула) розрахунку ціни за одиницю електричної енергії, який би дозволяв здійснювати її перегляд залежно від зміни середньозваженої ціни на ринку «на добу наперед».
З огляду на положення п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» та усталену судову практику у подібних категоріях справ, на думку Прокурора, спірні додаткові угоди підлягають визнанню недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України у зв`язку зі збільшенням ціни на електроенергію понад законодавчо встановленого ліміту у 10 % .
Прокурор зауважує, оскільки спірні Додаткові угоди визнані судом першої інстанції недійсними, а отже, такі не породжують жодних правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з їх недійсністю, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для стягнення з постачальника грошових коштів на підставі норм ст.ст.216, 1212 ЦК України.
Крім того, Прокурор вважає, що саме Рівненська обласна рада є належним позивачем у справі.
Водночас, у відзиві, Прокурор заперечує проти клопотань про зупинення провадження у справі. Зокрема, оскільки джерелом фінансування закупівлі UA-2024-01-03-005970-a за предметом: «Електрична енергія» були кошти обласного бюджету, а тому питання про те, чи вважаються власні кошти комунального підприємства публічними фінансами, яке є предметом оцінки палатою Касаційного господарського суду у справі №922/2848/24, жодним чином не впливає розгляд цієї справи № 918/280/26. Щодо зупинення провадження у справі до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи № 3-78/2026, то Прокурор з посиланням на судову практику стверджує про відсутність підстав для такого зупинення.

5. Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північно-західного апеляційного господарського суду від 09 липня 2026 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Поліщук П.Я., суддя Павлюк І.Ю., суддя Розізнана І.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16.07.2026 апеляційну скаргу ТОВ «Електрогазпостач» на рішення господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26 залишено без руху. Встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги шляхом: надання суду доказів сплати судового збору у розмірі 11 980,80 грн, а також належних доказів надсилання апеляційної скарги разом з додатками Рівненській окружній прокуратурі (а.с.190-191).
27.07.2026 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від Товариства надійшла заява про усунення недоліків разом з доказами сплати судового збору (а.с.194).
Розпорядженнями керівника апарату від 28.07.2026, у зв`язку з перебуванням членів колегії судді Павлюк І.Ю. та судді Розізнаної І.В. у щорічній відпустці, відповідно до ст.32 ГПК України, ст.155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та п.8.6 Засад використання автоматизованої системи документообігу Північно-західного апеляційного господарського суду, призначено автоматизовану заміну судді-члена колегії у справі №918/280/26; для розгляду справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Поліщук П.Я., суддя Юрчук М.І., суддя Тимошенко О.М. (а.с.208-210).
28.07.2026 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від ТОВ «Електрогазпостач» надійшла заява про усунення недоліків разом з доказами надсилання апеляційної скарги для Рівненської окружної прокуратури (а.с.201).
Ухвалою суду від 31.07.2028, поміж іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ «Електрогазпостач» на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26; розгляд скарги призначено на 16.09.2026 о 10:00 год; справу №918/280/26 витребувано у Господарського суду Рівненської області (а.с. 211-212).
06.08.2026 за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» від Рівненської обласної прокуратури надійшов відзив, в якому Прокурор просить: відмовити у задоволенні клопотання ТОВ «Електрогазпостач» про зупинення апеляційного провадження у справі № 918/280/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи № 922/2848/24; відмовити у задоволенні клопотання ТОВ «Електрогазпостач» про зупинення апеляційного провадження у справі № 918/280/26 до закінчення розгляду Конституційним Судом України справи № 3-78/2026 (178/26) за конституційною скаргою ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» щодо конституційності пункту 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі»; апеляційну скаргу ТОВ «Електрогазпостач» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі № 918/280/26 – без змін (а.с.216-221).
10.08.2026 на адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №918/280/26.

Присутній в судовому засіданні 16.09.2026 Прокурор, заперечив проти клопотань Товариства про зупинення провадження у справі №918/280/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/2848/24, а також до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-78/2026 (178/26), через безпідставність поданих клопотань.
Розглянувши подані Товариством клопотання про зупинення провадження у справі, колегія суддів, порадившись на місці, відмовила у їх задоволенні, з огляду на наступне.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені.
Порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано положеннями статей 227, 228 ГПК України, в яких наведено вичерпний перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний або ж має право зупинити провадження у справі.
За змістом пункту 4 частини першої статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Зокрема відповідно до пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Отже, застосовуючи наведену правову норму за вимогами статті 234 ГПК України у мотивувальній частині ухвали має бути зазначено обґрунтування висновків, яких дійшов суд при постановленні ухвали про зупинення провадження у справі, зокрема щодо об`єктивної неможливості розгляду справи.
Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені у цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі, йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини четверта, шоста статті 75 ГПК України).
При цьому, як уже відзначалось, суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.04.2019 у справах №924/645/18 та № 910/23396/16, від 15.05.2019 у справі №904/3935/18, від 20.12.2019 у справах №910/13234/18 та №910/759/19, від 29.04.2020 у справі №903/611/19, від 18.05.2020 у справі №905/1728/14, від 04.12.2020 у справі №917/514/19 та від 25.03.2021 у справі №873/148/20, від 12.05.2021 у справі № 922/2838/20 тощо.
Отже, для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарський суд у кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясовувати: 1) як пов`язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; 2) чим обумовлюється неможливість розгляду справи.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі №922/1962/17, від 17.12.2019 у справі №917/131/19 тощо.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 01.03.2024 у справі №910/17615/20 зазначила, що провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього; під неможливістю розгляду справи до вирішення іншої справи необхідно розуміти те, що обставини, які розглядаються в такій справі, не можуть бути встановлені судом самостійно через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок непідвідомчості, обмеженості предметом позову, неможливості розгляду тотожної справи, черговості розгляду вимог тощо; має бути обов`язкова пов`язаність справи, що зупиняється, з іншою, в якій суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на докази у цій справі, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

Щодо зупинення провадження у справі №918/280/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/2848/24, то колегія суддів зазначає наступне.
У справі № 922/2848/24 позов було подано прокурором в інтересах держави в особі, зокрема, Харківської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Золотий стандарт К» і Комунального підприємства «Харківводоканал» про визнання недійсними додаткових угод та стягнення коштів з підстав невідповідності оспорюваних додаткових угод приписам Закону України «Про публічні закупівлі», що спричинило здійснення комунальним закладом переплати за отриманий товар – бензин.
Встановлено, що у вказаній справі закупівля проводилася за рахунок коштів, отриманих від господарської діяльності комунального підприємства.
Як вбачається зі змісту ухвали судової палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду від 09.04.2026 у справі № 922/2848/24, підставами для передачі цієї справи на розгляд палати для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду стали обґрунтування колегії суддів щодо необхідності відступити від висновків Верховного Суду, викладених у постановах: від 12.03.2025 у справі № 924/524/24, від 10.09.2025 у справі № 910/6131/24, від 04.02.2026 у справі №922/1328/24, від 18.02.2026 у справі № 913/95/25 щодо застосування приписів ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», статей 1, 2 Закону України «Про публічні закупівлі», статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у подібних правовідносинах шляхом їх (висновків) уточнення, а саме виключення з висновку речення: «При цьому джерело походження таких коштів (державний або місцевий бюджет, власні надходження підприємства чи інші фінансові ресурси) не є визначальним, оскільки обов`язок нагляду (контролю) за фінансово-господарською діяльністю юридичної особи покладено на її власника незалежно від джерел фінансування».
Натомість у даній справі № 918/280/26 апелянтом не доведено, що джерелом фінансування закупівлі UA-2024-01-03-005970-a за предметом: «Електрична енергія» були власні кошти Центру. 
Апеляційний суд бере до уваги, що предметом розгляду у справі №922/2848/24 є правомірність укладення додаткових угод до договору закупівлі та питання наявності підстав для представництва прокурором інтересів держави у зв`язку з джерелом фінансування закупівлі.
Водночас у справі №918/280/26 предметом перегляду є правомірність укладення додаткових угод до договору про постачання електричної енергії, відповідність таких змін вимогам Закону України «Про публічні закупівлі», а також наслідки їх укладення.
Отже хоча окремі правові питання у зазначених справах можуть співпадати, вони не є тотожними за своїм предметом доказування та фактичними обставинами, що виключає можливість визнання таких правовідносин подібними у розумінні процесуального закону.
Судова колегія також враховує, що на момент розгляду цієї справи відсутні обставини, які б свідчили про неможливість її розгляду без очікування результатів перегляду іншої справи, а застосування відповідних норм матеріального права не викликає неоднозначності, що унеможливлює ухвалення судового рішення.
Разом з цим, зупинення провадження у справі за відсутності об`єктивної необхідності призвело б до безпідставного затягування розгляду справи та порушення принципу розумного строку судового розгляду, гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, підстави для зупинення провадження у справі відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання Товариства про зупинення провадження у справі №918/280/26 до закінчення перегляду в касаційному порядку судовою палатою для розгляду справ щодо земельних відносин та права власності Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду справи №922/2848/24 слід відмовити.

Щодо зупинення провадження у справі №918/280/26 до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі №3-78/2026 (178/26), то колегія суддів бере до уваги наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення КСУ рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Більш того, відповідно до ст. 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Враховуючи наведені вимоги законодавства та правові позиції Верховного Суду щодо застосування пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України, колегія суддів вважає, що відповідач у клопотанні про зупинення апеляційного провадження у даній справі не навів достатніх обґрунтувань, на підставі яких він дійшов висновку про об`єктивну неможливість розгляду судом цієї справи, неможливість встановити та оцінити певні конкретні обставини (факти), що мають суттєве значення для вирішення цього спору на підставі наявних в матеріалах справи доказів, неможливість апеляційними судом перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції.
Доводи Відповідача вказують не на об`єктивну неможливість розгляду цієї справи до вирішення Конституційним Судом України конституційної скарги ТОВ «УКРГАЗ РЕСУРС» у розумні пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України, а на оціночне ставлення заявника та суду до сталих та послідовних висновків Верховного Суду щодо застосування приписів пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», сформованих при вирішенні спору у подібних правовідносинах, а тому наведені обґрунтування заявника не можуть бути підставою для зупинення провадження у цій справі за правилами пункту 5 частини 1 статті 227 ГПК України.
При цьому, колегією суддів під час розгляду даного клопотання також враховується постанова Верховного Суду від 12.05.2026 у справі №924/560/24, де касаційним судом сформовано послідовний правовий підхід, щодо застосування пункту 5 частини першої статті 227 ГПК України у подібних правовідносинах - відповідно до якого саме по собі відкриття Конституційним Судом України конституційного провадження щодо перевірки конституційності пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі» не є підставою для зупинення провадження у господарській справі, що свідчить про усунення правової невизначеності, яка була покладена в основу ухвали про зупинення апеляційного провадження.
Необґрунтоване зупинення провадження у справі призводить до затягування строків її розгляду і перебування в стані невизначеності учасників процесу, що свідчить про порушення положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справ упродовж розумного строку.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 27.04.2000 у справі Фрідлендер проти Франції, рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі Красношапка проти України).
З огляду на вищезазначене, враховуючи предмет, підставу позову та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів виснує, що заявником не доведено, яким саме чином розгляд Конституційним Судом України справи №3-78/2026(178/26) унеможливлює апеляційний перегляд рішення Господарського суду Рівненської області у цій справі, а тому відмовляє у задоволенні клопотання про зупинення провадження у даній справі до набрання законної сили рішенням Конституційного Суду України у справі № 3-78/2026 (178/26).

В судовому засіданні апеляційної інстанції 16.09.2026, Прокурор заперечив проти доводів та вимог апеляційної скарги ТОВ «Електрогазпостач» та просив відмовити у її задоволенні, а рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у даній справі залишити без змін.
Інші учасники справи не забезпечили явки своїх представників у призначене на 16.09.2026 судове засідання апеляційної інстанції, проте така неявка не перешкоджає розгляду справи, позаяк присутність представників сторін не визнавалась обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для розгляду скарги по суті.

6. Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
З матеріалів справи вбачається, Навчально - реабілітаційним центром в с.Ясининичі Рівненської обласної ради проведено закупівлю UA-2024-01-03-005970-а за предметом: ДК 021:2015:09310000-5 Електрична енергія, очікуваною вартістю 630 000,00 грн.
Надалі, Центр (споживач) та ТОВ «Електрогазпостач» (постачальник), уклали Договір №ЕЛ/72/01/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024 (надалі в тексті - договір), відповідно до п.2.1. якого, постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.15-20).
Кількість товару: 70000,00 кВт*год (п. 2.4 Договору). 
Загальна вартість договору становить 617400,00 грн, в тому числі ПДВ 102900,00 грн (п.5.1 Договору).
Ціна за 1 кВт*год електричної енергії становить 8,82 грн з урахуванням ПДВ (п.5.2 Договору).
Відповідно до п.5.4 Договору, споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергію, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком № 2 до цього договору.
Відповідно до додатку №2 до Договору №ЕЛ/72/01/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024 ціна за електричну енергію за 1 кВт/год з урахуванням актуального тарифу на послуги з передачі та розподілу, встановленого НКРЕКП, становить 8,82 грн з ПДВ.
Відповідно до п.5.6 Договору істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 
5.6.1 зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 
5.6.2 погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення; 
5.6.3 покрашення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 
5.6.4 продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 
5.6.5 погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг); 
5.6.6 зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування, а також у зв`язку з зміною системи оподаткування пропорційно до зміни податкового навантаження внаслідок зміни системи оподаткування;
5.6.7 зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін. зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS, регульованих цін (тарифів), нормативів, середньозважених цін на електроенергію на ринку «на добу наперед», що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 
5.6.8 зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої ст. 41 Закону, а саме дія договору про закупівлю може бути продовжена на строк, достатній для проведення процедури закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видати на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку.
Договір набуває чинності з дати його підписання сторонами, скріплення печатками сторін (за наявності) і діє в частині постачання електричної енергії до 31.12.2024 (включно), а в частині розрахунків – до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (п.13.1 Договору).
Споживачем підписана заява - приєднання до договору про постачання електричної енергії споживачу, що є додатком № 1 до договору № ЕЛ/72/01/24 про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024.
З матеріалів справи вбачається, що в подальшому, Центр та Товариство підписали три додаткові угоди, якими змінено ціну за одиницю товару, зокрема:
1) додатковою угодою № 2 від 14.03.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії зменшено до 7,62 грн з ПДВ;
2) додатковою угодою № 3 від 04.07.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено до 9,72 грн з ПДВ;
3) додатковою угодою № 4 від 12.08.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено до 10,56 грн з ПДВ (а.с.23, 26).
Апеляційним судом встановлено, що Додатковою угодою №2 від 14.03.2024, керуючись Господарським та Цивільним кодексом України, з урахуванням пп.5 п.19 Особливостей, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», згідно з п.п.5.6.5 п.5.6 та п.13.5 договору про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024 № ЕЛ/72/01/24, ціну зменшено до 7,62 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Згідно п. 2 вказаної додаткової угоди дана додаткова угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами та розповсюджує свою дію на відносини, що виникли з 01.04.2024.
Як вбачається з матеріалів справи, Додатковою угодою №3 від 04.07.2024, керуючись Господарським та Цивільним кодексом України, з урахуванням пп.7 п.19 Особливостей, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування», згідно з п.п.5.6.7 п.5.6 та п.13.5 договору про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024 №ЕЛ/72/01/24, ціну збільшено до 9,72 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Згідно п. 2 вказаної додаткової угоди дана додаткова угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами та розповсюджує свою дію на відносини, що виникли з 01.06.2024.
Крім того, Додатковою угодою №4 від 12.08.2024, керуючись Господарським та Цивільним кодексом України, з урахуванням пп.7 п.19 Особливостей, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування", згідно з п.п. 5.6.7 п. 5.6 та п. 13.5 договору про постачання електричної енергії споживачу від 23.01.2024 № ЕЛ/72/01/24, ціну збільшено до 10,56 грн з ПДВ за 1 кВт*год.
Згідно п. 2 вказаної додаткової угоди дана додаткова угода набуває чинності з моменту підписання її сторонами та розповсюджує свою дію на відносини, що виникли з 01.07.2024.
Як встановлено судом першої інстанції, внаслідок укладення додаткових угод відбулось збільшення ціни за одиницю товару на 19,70 % від первинної ціни.
Матеріалами справи підтверджено та не заперечується сторонами, що на виконання Договору Товариство поставило 44 494 кВт*год електричної енергії на загальну суму 418 862,82 грн з ПДВ, а саме:
- згідно акту № 105 за лютий 2024 року від 11.03.2024 - 3824 кВт*год на суму 31 662 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 98 від 14.03.2024; 
- згідно акту №196 за березень 2024 року від 12.04.2024 - 4633 кВт*год на суму 35 303,46 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 146 від 17.04.2024; 
- згідно акту №279 за квітень 2024 року від 09.05.2024 - 6347 кВт*год на суму 48 364,14 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 193 від 13.05.2024; 
- згідно акту №369 за травень 2024 року від 31.05.2024 - 3154 кВт*год на суму 23 964,90 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 235 від 10.06.2024; 
- згідно акту №437 за червень 2024 року від 05.07.2024 - 890 кВт*год на суму 8 650,80 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2030 від 10.07.2024; 
- згідно акту №549 за липень 2024 року від 09.08.2024 - 904 кВт*год на суму 9 546,24 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2062 від 14.08.2024; 
- згідно акту №632 за серпень 2024 року від 12.09.2024 - 904 кВт*год на суму 9 546,24 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2101 від 18.12.2024; 
- згідно акту №724 за вересень 2024 року від 10.10.2024 - 4096 кВт*год на суму 43 253,76 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2151 від 16.10.2024; 
- згідно акту №814 за жовтень 2024 року від 18.11.2024 - 6579 кВт*год на суму 69 474,24 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2216 від 20.11.2024; 
- згідно акту №923 за листопад 2024 року від 25.12.2024 - 4238 кВт*год на суму 44 753,28 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2310 від 27.12.2024; 
- згідно акту №1022 за грудень 2024 року від 25.12.2024 - 4500 кВт*год на суму 47 520 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 2311 від 27.12.2024;
- згідно акту №82 за січень 2025 року від 31.01.2025 - 4434 кВт*год на суму 48 823,04 грн з ПДВ, сплачені відповідно до платіжної інструкції № 39 від 11.02.2025 (а.с. 30-42).
На переконання прокуратури, додаткова угода № 3 від 04.07.2024 та додаткова угода №4 від 12.08.2024 до договору укладені всупереч Закону України «Про публічні закупівлі», а тому підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, а надмірно сплачені кошти в сумі 75 703,66 грн - стягненню з ТОВ «Електрогазпостач» на користь Рівненської обласної ради.

7. Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови, оцінка аргументів учасників справи.
Апеляційним судом перевірено додержання Прокурором ст.23 Закону України «Про прокуратуру» під час звернення до суду з позовом в інтересах Рівненської обласної ради та встановлено наявність законних підстав для представництва Прокурором інтересів держави, оскільки Позивач належним чином не здійснив захист інтересів територіальної громади в спірних правовідносинах, у зв`язку з чим Прокурор мав обґрунтовані підстави для пред`явлення даного позову.
Щодо належності Рівненської обласної ради, як позивача у даній справі, то апеляційний суд враховує наступне.
Судом апеляційної інстанції враховано, що за висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 69 постанови від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц, підпункті 8.19 постанови від 06.07.2021 у справі №911/2169/20 та пункті 40 постанови від 18.01.2023 у справі №488/2807/17, оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР (надалі в тексті Закон №280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Колегія суддів враховує правові висновки Касаційного господарського суду викладені у постановах від 12.03.2025 у справі № 924/524/24, від 10.09.2025 у справі № 910/6131/24, від 04.02.2026 у справі № 922/1328/24, від 18.02.2026 у справі № 913/95/25, представництво прокурором інтересів держави може бути обґрунтовано внаслідок звернення: - в інтересах власника юридичної особи, яка є стороною оспорюваного договору (зокрема, в статусі замовника, покупця), за рахунок якої здійснюється оплата такого договору. Такий суб`єкт наділений визначеними законодавством повноваженнями щодо здійснення контролю за належним функціонуванням підпорядкованого підприємства чи установи, забезпеченням ефективного та правомірного витрачання коштів відповідно до визначених процедур.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно Статуту Навчально - реабілітаційного центру в с.Ясининичі Рівненської обласної ради, затвердженого рішенням Рівненської обласної ради від 09.09.2022 №529, власником центру є територіальні громади сіл, селищ, міст Рівненської області в особі Рівненської обласної ради. Контроль за забезпеченням збереження та ефективністю використання майна центру здійснює власник. За своїм правовим статусом центр є комунальним закладом, бюджетною установою та фінансується з обласного бюджету. Майно центру є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Рівненської області і закріплюється центром на праві оперативного управління.
Пунктом 10.1 Порядку казначейського обслуговування місцевих бюджетів, який затверджений наказом Міністерства фінансів України від 23.08.2012 № 938, визначено що органи Казначейства здійснюють розрахунково-касове обслуговування розпорядників та одержувачів бюджетних коштів шляхом проведення платежів з реєстраційних, спеціальних реєстраційних рахунків розпорядників бюджетних коштів та рахунків одержувачів бюджетних коштів, відкритих в органах Казначейства, відповідно до кошторисів, планів асигнувань загального фонду місцевих бюджетів (за винятком надання кредитів з місцевих бюджетів), планів спеціального фонду місцевих бюджетів (за винятком власних надходжень бюджетних установ та відповідних видатків), планів надання кредитів із загального фонду місцевих бюджетів або планів використання бюджетних коштів та помісячних планів використання бюджетних коштів.
Колегія суддів бере до уваги платіжні інструкції про оплату електричної енергії, що містяться в матеріалах справи, з яких вбачається, що платежі здійснювались через органи Державної казначейської служби України, що в свою чергу підтверджує використання Центром саме бюджетних коштів на оплату закупленої електричної енергії.
Крім того, апеляційний суд враховує правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.06.2023 в справі № 905/1907/21 (провадження № 12-1гс23), в яких зазначено, що у відносинах щодо розрахунків з постачальником природного газу за договором комунальний заклад, який є розпорядником бюджетних коштів, виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як сторона у зобов`язальних правовідносинах (див. mutatis mutandis висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у підпунктах 6.27-6.29 постанови від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18 та підпунктах 6.30-6.32 постанови від 23.10.2019 у справі № 922/3013/18). 
Використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - мешканців відповідної області. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності. Неефективне витрачання коштів місцевого бюджету, зокрема шляхом укладення підконтрольним органу місцевого самоврядування комунальним закладом незаконних правочинів, може порушувати економічні інтереси відповідної територіальної громади.
Оскільки засновником комунального закладу та власником його майна є територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування, що фінансує і контролює діяльність такого комунального закладу, а також зобов`язаний контролювати виконання обласного бюджету, зокрема законність та ефективність використання зазначеним закладом коштів цього бюджету за договорами про закупівлю товарів, то вказаний орган місцевого самоврядування є особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, пов`язаних із законним та ефективним витрачанням коштів обласного бюджету». 
Схожі висновки викладені у постановах КГС ВС від 22.12.2022 у справі № 904/123/22, від 26.10.2022 у справі № 904/5558/20 (підпункти 5.50, 5.51) та від 21.12.2022 у справі № 904/8332/21 (пункт 33).
Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що саме Рівненська обласна рада, як власник, здійснює контроль за ефективністю використання майна, що є власністю територіальної громади і закріплене за центром на праві оперативного управління, а відтак саме вона є належним позивачем у даній справі.

Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.
Згідно зі ст.15, 16 Цивільного кодексу України (надалі в тексті ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
До способів захисту цивільних прав та інтересів належить визнання правочину недійсним (ст.16 ЦК України).
Як вбачається з матеріалів справи, за результатами процедури закупівлі UA-2024-01-03-005970-а Центр (споживач) та ТОВ «Електрогазпостач» (постачальник), уклали Договір №ЕЛ/72/01/24 про постачання електричної енергії споживачу.

Апеляційний суд зауважує, що сторони уклали договір за результатами процедури закупівлі на виконання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» (надалі в тексті – Закон № 922-VIII), який установлює правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави та територіальної громади.
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 цього Закону договір про закупівлю визначається як господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Основні вимоги до договору про закупівлю та внесення змін до нього урегульовані статтею 41 Закону України «Про публічні закупівлі» частиною першою якої визначено, що договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Приписами частин 1-3 статті 632 ЦК України унормовано, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Частиною 1 статті 651 ЦК України врегульовано, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
У разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах (частина 1 статті 652 ЦК України).
У силу вимог частин 3, 4 статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.4 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.

Як підтверджено матеріалами справи, за результатами проведення процедури відкритих торгів із закупівлі електричної енергії переможцем визнано ТОВ «Електрогазпостач» з остаточною ціновою пропозицією у розмірі 418 862,82 грн, з яким 23.01.2024 укладено договір про постачання електричної енергії споживачу №ЕЛ/72/01/24, умовами якого погоджено всі істотні умови договору щодо предмета, ціни та строку виконання зобов`язань за договором.
Відповідно до умов договору, очікувані обсяги закупівлі електричної енергії становили 44 494 кВт/год, а ціна за одиницю товару визначалася у додатку №2 «Комерційна пропозиція» - 8,82 грн з ПДВ. У подальшому сторонами укладено три додаткові угоди, зокрема 
1) додатковою угодою № 2 від 14.03.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії зменшено до 7,62 грн з ПДВ;
2) додатковою угодою № 3 від 04.07.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено до 9,72 грн з ПДВ;
3) додатковою угодою № 4 від 12.08.2024 ціну за 1 кВт*год електричної енергії збільшено до 10,56 грн з ПДВ (а.с.23, 26).
Разом з тим, як зазначалося вище, внаслідок укладення додаткових угод №3 та №4 відбулось збільшення ціни за одиницю товару на 19,70 %.

Відповідно до ч.5 ст.41 Закону № 922-VIII (в редакцій чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника; 2) збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю / внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії; 3) покращення якості предмета закупівлі, за умови що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку; 6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку зі зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування - пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування; 7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни; 8) зміни умов у зв`язку із застосуванням положень частини шостої цієї статті. У зв`язку з необхідністю забезпечення потреб оборони під час дії правового режиму воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях можуть бути змінені істотні умови договору про закупівлю (після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі) замовником, визначеним у Законі України «Про оборонні закупівлі», а саме: обсяг закупівлі, сума договору, строк дії договору та виконання зобов`язань щодо передання товару, виконання робіт, надання послуг.
Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, у будь-якому разі ціна за одиницю товару не може бути збільшена більше ніж на 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами в договорі за результатами процедури закупівлі, незалежно від кількості та строків зміни ціни протягом строку дії договору. Тобто під час дії договору про закупівлю сторони можуть неодноразово змінювати ціну товару в бік збільшення за наявності умов, встановлених у ст. 652 ЦК України та п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України «Про публічні закупівлі», проте загальне збільшення такої ціни не повинно перевищувати 10 % від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі.
Отже, положення п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» застосовується як імперативна норма, яка визначає верхню межу дозволеного відсоткового збільшення ціни за одиницю товару - не більше 10 % від ціни товару, погодженої сторонами в договорі про закупівлю (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.04.2024 у справі № 922/433/22, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23, від 06.02.2025 у справі № 910/5182/24, від 18.02.2025 у справі № 925/889/23).
Таким чином згідно з положеннями п.2 ч.5 ст.41 Закону № 922-VIII зміна ціни в договорі закупівлі допускається за таких умов:
- збільшення ціни за одиницю товару до 10 %;
- збільшення ціни має бути пропорційне збільшенню ціни цього товару на ринку в разі коливання його ціни на ринку;
- така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю;
- така зміна може відбуватися не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю;
- обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії.
Тлумачення п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII свідчить, що зміна істотних умов договору про закупівлю після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі допускається лише у випадках, прямо передбачених цією нормою. Одним із цих випадків є збільшення ціни товару, але за умови, що таке збільшення не може перевищувати нормативно визначеного відсоткового значення суми, встановленої в договорі про закупівлю, яке у п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII унормовано на рівні не більше 10 %.
До того ж визначене законодавцем відсоткове значення обмеження суми є граничним (пороговим) і відповідний ліміт зміни ціни слід враховувати при кожному внесенні змін до договору про закупівлю, а не застосовувати щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Іншими словами, це означає, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору (у разі коливання ціни товару на ринку) не може перевищувати нормативно закріпленого 10 % значення для зміни ціни, визначеної в договорі про закупівлю.
Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21.11.2025 у справі № 920/19/24.
Отже, норми п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII визначають правила внесення змін до договору про закупівлю без проведення нової процедури закупівлі, зокрема, надаючи можливість внесення цих змін у разі збільшення ціни товару, однак за умови, що сукупне значення збільшення ціни при послідовних змінах до договору не повинне перевищувати нормативно визначеного граничного (порогового) відсоткового значення суми, визначеної в договорі про закупівлю, а не застосовуватися щоразу до кожного окремого випадку внесення змін. Такі послідовні зміни не повинні спрямовуватися на ухиляння від виконання положень цієї норми Закону № 922-VIII.
Інший підхід до розуміння положень п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону № 922-VIII, який передбачає щоразу з кожним внесення змін можливість збільшення ціни договору до 10 %, тобто можливість необмеженого збільшення ціни (понад 10 % ціни договору закупівлі) при незмінному загальному розмірі суми закупівлі, може призвести до нівелювання мети законодавчого регулювання процедур закупівлі, адже відкриває шлях до маніпулювання учасниками загальною вартістю пропозицій, внаслідок чого відкривається можливість під час процедури усунути конкурентів, запропонувавши найнижчу ціну, та після укладення договору підвищити ціну до рівня економічно обґрунтованої.
Укладення додаткових угод до договору про закупівлю щодо зміни ціни на товар із урахуванням подібного підходу спотворюватиме результати торгів та зводитиме нанівець економію, яку було отримано під час підписання договору, та, як наслідок, робитиме результат закупівлі невизначеним й зумовлюватиме неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та ст.5 Закону № 922-VIII.
Окрім того, збільшення ціни може призвести до того, що кількість товарів настільки зменшиться, що виконання договору закупівлі в такому обсязі не відповідатиме господарській меті укладення замовником договору закупівлі.
Застосування підходу, який передбачає можливість збільшувати ціну за одиницю товару більше ніж на 10 % пропорційно збільшенню ціни товару на ринку, у разі коливання ціни цього товару, спотворюватиме принцип добросовісної конкуренції серед учасників.

Як встановлено колегією суддів, зі змісту оспорюваних додаткових угод №3 та №4 убачається, що коливання цін становило, зокрема,
- Додаткова угода №3 від 04.07.2024, за умовами якої визначено, що ціна за 1 кВт* год електричної енергії, становить 9,72 грн з ПДВ (збільшено на 27,5 % відносно ціни, визначеної за умовами додаткової угоди № 2, та на 10,2 % від ціни при укладенні Договору);
- Додаткова угода №4 від 12.08.2024, за умовами якої визначено, що ціна за 1 кВт* год електричної енергії, становить 10,56 грн з ПДВ (збільшено на 38,5 % відносно ціни, визначеної за умовами додаткової угоди № 2, та на 19,7 % від ціни при укладенні Договору).
Таким чином, оспорювані додаткові угоди до договору укладені з порушенням вимог Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки за їх умовами ціна за одиницю товару (кВт/годину) перевищила 10 % граничну межу, а ціна за одиницю електричної енергії фактично збільшилась на 19,70 % порівняно з погодженою ціною під час закупівлі.
Разом з тим, матеріалами справи підтверджено, що в обґрунтування підстав підписання спірних додаткових угод, сторони договору послалися на пп.7 п.19 Особливостей, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 №1178 «Про затвердження особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України «Про публічні закупівлі», на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування».
При цьому, колегія суддів враховує наступне.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21.11.2025 у справі №920/19/24 наголошено на тому, що, з`ясовуючи законодавчу еволюцію пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, суд звертає увагу на нормативне закріплення подібної можливості у постанові КМУ № 1178, у підпункті 2 пункту 19 (в редакції постанови КМУ №1067) якої, з-поміж іншого, визначено, що обмеження щодо збільшення ціни за одиницю товару не більше ніж на 10% застосовується щодо кожного окремого випадку збільшення ціни за одиницю товару (без обмеження кількості змін), а змінена ціна за одиницю товару не повинна перевищувати 50% ціни за одиницю товару, що передбачена в початковому договорі про закупівлю.
Тобто положеннями постанови КМУ № 1178 (в редакції постанови КМУ від 01.09.2025 № 1067), на відміну від норм пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII, чітко визначені як можливість застосування 10-відсоткового обмеження щодо збільшення ціни щодо кожного окремого випадку збільшення (без обмеження кількості змін), а не в цілому до усіх внесених змін, так і граничне значення на рівні 50%, на яке може бути змінена передбачена в початковому договорі про закупівлю ціна за одиницю товару, що вкотре додатково підтверджує, що приписи частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII не передбачають можливість збільшення ціни за одиницю товару на 10% під час кожного внесення змін до договору про закупівлю.
Враховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зміна умов договору про закупівлю щодо збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10% не допускається, зокрема, у випадку закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії. Внесені зміни Законом №1530-ІХ до пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону №922-VIII не стосуються встановленої первісною редакцією цього Закону заборони збільшення ціни за одиницю товару більше ніж на 10%, в тому числі і при здійсненні закупівлі бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Виняток з обмежень, викладений в останньому реченні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону № 922-VIII, повинен тлумачитися суто буквально, а тому він стосується лише строків зміни ціни за одиницю товару у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії (дотримання умови про зміну лише раз на 90 днів в цьому випадку не діє) і не визначає верхньої межі збільшення (зміни) ціни за одиницю товару.
Проте, вносячи зміни в ціну на електроенергію додатковою угодою № 3 та додатковою угодою № 4, сторонами не враховано, що вартість електроенергії перевищує встановлену в договорі ціну 1 кВт електроенергії більше, ніж на 10% (в тому числі, з урахуванням збільшених тарифів), що суперечить положенням п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Разом з тим, суд зауважує, що постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не передбачає внесення змін до Закону України «Про публічні закупівлі», а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану (постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23).
Також враховуючи доводи апелянта щодо необхідності врахування пп.7 п. 19 Особливостей, колегія суддів керується правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №918/694/23: «Так, посилання Скаржника на підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей не свідчать про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», та вони не встановлюють іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою».
Екстраполюючи правові висновки Верховного Суду на спірні правовідносини, колегія суддів апеляційної інстанції виснує, що приписи Особливостей № 1178 не передбачають внесення змін до ЗУ № 922-VIII, а лише встановлюють певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану. Отже, в будь-якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими, зокрема, у п. 2 ч. 5 ст. 41 ЗУ№ 922-VIII.
Апеляційний суд зауважує, що 10% обмеження ціни пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку, що відбулося з дня укладення договору про закупівлю (у разі збільшення ціни за одиницю товару за цим підпунктом вперше) або з дня останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни (у разі збільшення ціни за одиницю товару за цим підпунктом вдруге і далі) та загальне обмеження збільшення ціни до 50% від первісної ціни договору було введено в дію лише Постановою КМУ №1067 від 01.09.2025, яка набрала чинності 04.09.2025, тобто після укладення спірних додаткових угод.

Щодо довідок Рівненської торгово-промислової палати № 56.03/233 від 01.07.2024 та №56.03/4261 від 30.07.2024, а також даних ДП «Оператор ринку», які на думку Відповідача-1 підтверджують зростання середньозваженої ціни на електричну енергію на ринку «на добу наперед» у червні–липні 2024 року, то колегія суддів зазначає наступне.
Судова колегія враховує, що кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених у ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13.10.2020 у справі №912/1580/18, від 02.12.2020 у справі № 913/368/19, від 11.05.2023 у справі №910/17520/21).
Тобто сам факт збільшення ціни товару на ринку не обов`язково тягне підвищення ціни на аналогічний товар, який є предметом договору.
При зверненні до замовника з пропозиціями підвищити ціну постачальник має обґрунтувати, чому таке підвищення цін на ринку зумовлює неможливість виконання договору по ціні, запропонованій замовнику на тендері, навести причини, через які виконання укладеного договору стало для постачальника вочевидь невигідним. Крім того, постачальник також має довести, що підвищення ціни є непрогнозованим (його неможливо було передбачити і закласти в ціну товару на момент подання постачальником тендерної пропозиції).
Як коливання ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення. І таке коливання має відбуватись саме в період укладання договору і до внесення відповідних змін до нього.
Водночас на підтвердження факту коливання ціни на товар, у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена діюча ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почали змінюватися ціни на ринку, - як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявність коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2025 у справі №920/19/24).
Законом України «Про публічні закупівлі» не передбачено форму / вигляд інформації щодо такого коливання, внесення змін до договору про закупівлю можливе у випадку саме факту коливання ціни такого товару на ринку та повинно бути обґрунтованим і документально підтвердженим, що узгоджується з постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2025 року у справі № 916/747/24.
Колегія суддів виходить із того, що спеціальним законодавством у сфері публічних закупівель не визначено певний орган чи особу, яку законодавець наділив би повноваженнями надавати інформацію на підтвердження коливання ціни товару на ринку.
Під час визначення доказів на підтвердження коливання ціни товару на ринку слід виходити як з аналізу норм чинного законодавства щодо повноважень та функцій суб`єктів надання такої інформації (наприклад, до цих суб`єктів можна віднести Державну службу статистики України, на яку Постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2014 № 442 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" покладено функцію з контролю за цінами в частині здійснення моніторингу динаміки цін (тарифів) на споживчому ринку; державне підприємство «Державний інформаційно-аналітичний центр моніторингу зовнішніх товарних ринків», яке на замовлення суб`єкта господарювання виконує цінові / товарні експертизи, зокрема, щодо відповідності ціни договору наявній кон`юнктурі певного ринку товарів; ТПП України, яка у межах власних повноважень надає послуги щодо цінової інформації, тощо), так і положень щодо доказів, які закріплені у главі 5 розділу І ГПК України.
Отже, з-поміж іншого, довідки, експертні висновки ТПП України, тощо можуть використовуватися для підтвердження коливання ціни товару на ринку. Втім судам у порядку статті 86 ГПК України слід їх досліджувати та оцінювати за критеріями належності, допустимості, достовірності, вірогідності з точку зору саме факту коливання ціни на товар (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.09.2023 у справі № 926/3244/22).
При цьому, колегія суддів враховує, що у документі, який видає компетентна організація, має бути зазначена чинна ринкова ціна на товар і її порівняння з ринковою ціною станом на дату, з якої почалися змінюватися ціни на ринку, як у бік збільшення, так і у бік зменшення (тобто наявності коливання). Необхідність зазначення такої інформації зумовлюється також тим, що у випадку коливання цін зміни до договору про закупівлю вносяться з урахуванням показників коливання цін, що стали підставою для здійснення попередніх змін до договору. Кожна зміна до договору має містити окреме документальне підтвердження. Документ про зміну ціни повинен містити належне підтвердження викладених в ньому даних, проведених досліджень коливання ринку, джерел інформації тощо (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.03.2021 у справі №924/1240/18).
Судова колегія враховує динамічність ринку енергоносіїв, коливання ціни на яких відбувається протягом доби, місяця як в бік зменшення, так і в бік збільшення.
За змістом Правил ринку «на добу наперед» та внутрішньодобового ринку, затверджених постановою НКРЕКП № 308 від 14.03.2018, розрахунковим періодом на ринку визначений мінімальний відрізок часу, щодо якого визначаються ціна та обсяги купівлі-продажу електричної енергії на РДН/ВДР (60 хвилин). Інформація, яка розміщена на сайті Оператора ринку свідчить про суттєві колування вартості електричної енергії як протягом доби, так і протягом місяця.

Поруч з тим, надаючи оцінку довідкам Рівненської торгово-промислової палати № 56.03/233 від 01.07.2024 та № 56.03/4261 від 30.07.2024, що додані Прокурором до позовної заяви, колегія суддів зазначає, що вони не можуть бути належним доказом коливання ціни при укладенні спірних додаткових угод №3,4, оскільки лише констатують рівень загальних ринкових цін у певний період та не доводять їх коливання з моменту укладення договору від 23.01.2024, з моменту укладання неоскаржуваної Додаткової угоди №2 від 14.03.2024 до моменту укладення спірних додаткових угод №3 від 04.07.2024 та №4 від 12.08.2024.
Таким чином, Товариством не доведено факту коливання ціни на товар на ринку в бік збільшення, що виключає підстави для зміни істотних умов Договору та необхідність збільшення ціни товару додатковими угодами №3,4, а відтак зумовлює висновок про недотримання постачальником порядку, встановленого Законом України «Про публічні закупівлі».
Крім того, як визначено пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України «Про публічні закупівлі», загальне збільшення ціни не повинно перевищувати 10% від тієї ціни товару, яка була визначена сторонами при укладенні договору за результатами процедури закупівлі, оскільки внаслідок укладення Додаткових угод №3,4 сторони в загальному збільшили ціну на 19,7 % у порівнянні з ціною згідно умов Договору від 23.01.2024 і це призвело до неефективного розпорядження коштами, здійснено на шкоду інтересам громади, всупереч вимог Закону України «Про публічні закупівлі» та засад цивільного законодавства (добросовісного користування правами). Тому на переконання колегії суддів позовні вимоги про визнання недійсними Додаткових угод № 3 від 04.07.2024 та №4 від 12.08.2024 до договору №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024 є обґрунтованими та підлягали задоволенню. Відтак, підстави для задоволення апеляційної скарги Товариства відсутні. 

Переглядаючи позовну вимогу Прокурора про стягнення безпідставно перерахованих коштів за договором, апеляційний суд приймає до уваги наступне.
Велика Палата Верховного Суду в п.154 постанови від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц з аналогічним предметом спору, уточнюючи висновок, викладений у пункті 5.29 постанови від 21.09.2022 у справі №908/976/19, зокрема зауважила, що у разі, коли на виконання оспорюваного правочину позивачем сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь позивача або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч.1 ст.216, ст.387, ч.1, 3 ст.1212 ЦК України).
Матеріалами справи підтверджується, що Прокурором заявлено вимогу про стягнення з Відповідача-1 на користь Рівненської обласної ради 75 703,66 грн безпідставно перера-хованих коштів і таке відповідає наведеній правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01.03.2023 у справі №522/22473/15-ц. Самостійна вимога про повернення заявлених до стягнення з Відповідача коштів з підстав, зазначених у позові, є неможливою.
Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання Договору №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024 в редакції спірних додаткових угод Товариство поставило Центру 44 494 кВт*год електричної енергії на загальну суму 418 862,82 грн з ПДВ, які були перераховані ТОВ «Електрогазпостач» згідно платіжних інструкцій.
Згідно з приписами ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Приписами частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Позаяк оспорювані додаткові угоди №3, 4 визнані судом недійсними та не можуть породжувати правових наслідків правовідносини між Центром та Товариством в частині ціни на електричну енергію, яка поставлялася за Договором №ЕЛ/72/01/24 від 23.01.2024, тому розрахунок за поставлену електроенергію повинен здійснюватись за ціною, вказаною за умовами договору з урахуванням додаткової угоди № 2 від 14.03.2024, а саме - 7,62 грн з ПДВ за 1 кВт/год.
За таких обставин, загальна вартість отриманої Центром електричної енергії в кількості 26545 кВт*год повинна становити 202272,90 грн (26545 кВт*год Х 7,62 грн). Відтак, решта коштів в сумі 75703,66 грн (277976,56 грн (фактично сплачені кошти) - 202272,90 грн) є такими, що безпідставно одержані Товариством, а тому останнє зобов`язане повернути їх в місцевий бюджет згідно приписів статей 216, 1212 ЦК України.

8. Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Керуючись ч.1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На переконання колегії суддів, оскаржуване рішення у даній справі постановлено господарським судом при повному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.
Доводи Скаржника не знайшли свого підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, не впливають на юридичну оцінку обставин справи, здійснену господарським судом у відповідності до норм чинного законодавства та спростовуються викладеними вище висновками суду, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини щодо п.1 ст.6 Конвенції, яка зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п.29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п.26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v.Ukraine), заява №22750/02, п.42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, п.25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява №5231/04, п.18, 19).
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст.86 ГПК України).
Отже, доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою, згідно ст. ст. 277, 278 ГПК України, для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. 
Тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «Електрогазпостач» без задоволення.

9. Розподіл судових витрат.
У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта. 

Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Електрогазпостач» на рішення Господарського суду Рівненської області від 17.06.2026 у справі №918/280/26 – залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 20 днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.
3. Справу №918/280/26 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "17" вересня 2026 р.

Головуючий суддя Поліщук П.Я. 

Суддя   Юрчук М.І. 

Суддя   Тимошенко О.М.