ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 вересня 2026 року справа №360/312/26 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Гайдара А.В., Казначеєва Е.Г., Сіваченка І.В., розглянув апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року (головуючий суддя І інстанції Секірська А.Г.) у справі № 360/312/26 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач), звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області (далі відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо призупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства з 01.11.2025;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства з 01.11.2025, з виплатою заборгованості, яка виникла за період невиплати по дату відновлення виплати. 
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо призупинення нарахування та виплати ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства з 01.11.2025.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства з 01.11.2025, з виплатою заборгованості, яка виникла за період невиплати по дату відновлення виплати.
З таким рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач, звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просив його скасувати та відмовити у задоволені позовних вимог.
В обґрунтуванні апеляційної скарги зазначив, що відповідно допункту 2 Постанови № 765, якщо фізична ідентифікація особи не відбулася до 01 листопада 2025 року нарахування державно соціальної допомоги припиняється.
Сторони в судове засідання не викликались, про дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є отримувачем державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Луганській області.
05.01.2026 ОСОБА_1 звернувся через вебпортал електронних послуг ПФУ із заявою в якій зазначив, що з грудня 2025 року йому не виплачується державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства. Просив роз`яснити причину невиплати та поновити виплату вказаної допомоги. До заяви додано копію паспорту позивача та довідки до акта огляду МСЕК від 07.04.2016 серії 12ААА № 440726, відповідно до якої позивачу з 01.05.2016 встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково; причина інвалідності – інвалідність з дитинства.
Листом від 23.01.2026 № 1650-153/Г-02/8-1200/26 ГУПФУ в Луганській області повідомило позивача, що за наявною інформацією в “Єдиній інформаційній системі соціальної сфери” про призначення та надання державних соціальних допомог позивач перебуває на обліку як отримувач державної соціальної допомоги особам з інвалідністю. Нарахування та виплата державної соціальної допомоги починаючи з лютого 2022 року здійснювались в автоматичному режимі державним підприємством “Інформаційнообчислювальний центр Міністерства соціальної політики України” відповідно до норм постанови Кабінету Міністрів України від 7 березня 2022 року № 215 “Про особливості нарахування та виплати грошових допомог, пільг та житлових субсидій на період дії воєнного стану” (далі — Постанова 215) та продовжені до 1 листопада 2025 року за постановою Кабінету Міністрів України від 11 червня 2025 року № 695 “Деякі питання надання окремих видів державної соціальної допомоги Пенсійним фондом України” (далі — Постанова 695) зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2025 № 1219. Нарахування державної соціальної допомоги в автоматичному режимі проведено по жовтень 2025 року включно. З 1 листопада 2025 року Постанова 215 втратила чинність. Для вирішення питання отримання державної соціальної допомоги в подальшому позивачеві необхідно особисто звернутися до найближчого територіального органу Пенсійного фонду України із заявою та необхідними документами, перелік яких визначено пунктом 6 Порядку призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2021 № 79 “Деякі питання призначення і виплати державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”.
Не погодившись з діями відповідача, позивач звернувся до суду.
Суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги, з чим погоджується суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно із статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (стаття 46 Конституції України).
Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Конституцією України, Законом України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» від 16 листопада 2000 року № 2109-III (далі - Закон № 2109).
Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2109 особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, які мають одночасно право на державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, на пенсію та на державну соціальну допомогу згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", призначається за вибором осіб з інвалідністю з дитинства (законних представників осіб з інвалідністю з дитинства, визнаних недієздатними, та дітей з інвалідністю) державна соціальна допомога відповідно до цього Закону або пенсія чи державна соціальна допомога згідно із Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю". При цьому якщо особа з інвалідністю з дитинства або дитина з інвалідністю має право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (державну соціальну допомогу дитині померлого годувальника, передбачену Законом України "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю") і державну соціальну допомогу відповідно до цього Закону, ці виплати призначаються одночасно.
Виплата державної соціальної допомоги провадиться щомісячно за поточний місяць у встановлені територіальним органом Пенсійного фонду України строки.
Призначена державна соціальна допомога виплачується особі з інвалідністю з дитинства незалежно від одержуваного нею заробітку, стипендії, аліментів або інших доходів.
Відповідно до статті 10 Закону № 2109 державна соціальна допомога виплачується державними підприємствами і об`єднаннями зв`язку за місцем проживання особи з інвалідністю з дитинства або батьків, усиновителів, яким призначена допомога на дітей з інвалідністю. Опікуну або піклувальнику державна соціальна допомога виплачується за місцем їх проживання.
Статтею 12 Закону № 2109 визначено, що суми державної соціальної допомоги, призначені, але не витребувані своєчасно одержувачем без поважних причин, виплачуються за минулий час не більш як за 12 місяців перед зверненням за її одержанням.
Суми державної соціальної допомоги, не одержані своєчасно з вини органу, який призначає або виплачує державну соціальну допомогу, або через неможливість отримання цих сум особою з інвалідністю чи її офіційним представником з поважних причин (поважною причиною є перебування особи з інвалідністю на лікуванні, інші причини, які фізично унеможливлювали своєчасне витребування призначених сум державної соціальної допомоги, або інші об`єктивні обставини, коли особа з інвалідністю чи її батьки, усиновителі, опікуни, піклувальники не могли звернутися за їх отриманням), виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Виплата державної соціальної допомоги продовжується незалежно від зміни місця проживання одержувача цієї допомоги. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.
При цьому виплата державної соціальної допомоги за минулий час здійснюється виходячи із прожиткового мінімуму, затвердженого на момент її виплати, з компенсацією за несвоєчасну її виплату.
Статтею 14 Закону № 2109 визначено підстави припинення і відновлення виплати державної соціальної допомоги.
Виплата у повному розмірі державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства в разі влаштування їх до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.
У разі влаштування дитини з інвалідністю віком до 18 років до відповідної установи (закладу) на повне державне утримання або зняття з повного державного утримання виплата державної соціальної допомоги на дитину з інвалідністю у повному розмірі відповідно припиняється або відновлюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, у якому виникли ці обставини.
Виплата державної соціальної допомоги продовжується незалежно від зміни місця проживання одержувача цієї допомоги. Виплата державної соціальної допомоги продовжується з того часу, з якого вона була припинена за попереднім місцем проживання.
Суд зазначає, що припинення соціальних виплат можливе виключно з підстав, прямо передбачених законом, а підзаконні нормативно-правові акти не можуть розширювати або встановлювати нові підстави для припинення таких виплат.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю» перелік підстав для припинення виплати державної соціальної допомоги є вичерпним.
Аналіз зазначеної норми свідчить, що законодавством передбачено лише окремі випадки припинення виплати допомоги, зокрема влаштування особи на повне державне утримання.
Суд зазначає, що такі підстави, як припинення дії постанови Кабінету Міністрів України № 215, необхідність особистого звернення із заявою, відсутність електронної особової справи, не проходження відеоідентифікації - не передбачені Законом № 2109 як підстави для припинення виплати державної соціальної допомоги.
Отже, припинення виплати допомоги позивачу з 01.11.2025 відбулося з підстав, не передбачених законом.
Крім того, відповідачем не приймалося жодного рішення (розпорядження, постанови чи іншого індивідуального акта) про припинення або призупинення виплати державної соціальної допомоги позивачу.
Відтак, припинення виплати соціальної допомоги без прийняття відповідного індивідуального акта свідчить про порушення визначеної законом процедури та є самостійною підставою для визнання таких дій протиправними.
Щодо посилання апелянта на необхідність проходження ідентифікації суд зазначає наступне.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.03.2022 № 215 «Про особливості нарахування та виплати грошових допомог, пільг та житлових субсидій на період дії воєнного стану» було запроваджено спеціальний механізм виплати грошових допомог. Ці виплати продовжувались автоматично отримувачам грошових допомог, які станом на початок повномасштабної агресії російської федерації 24.02.2022 проживали на тимчасово окупованій території чи в зоні активних бойових дій та з цього часу не звертались до органів соціального захисту населення чи Пенсійного фонду України за перепризначенням грошової допомоги.
Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2025 № 765 «Деякі питання призначення та виплати державних соціальних допомог, соціальних стипендій органами Пенсійного фонду України» зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2025 № 1219, передбачається припинення Міністерством соціальної політики, сім`ї та єдності України з листопада 2025 року фінансування виплат допомог, які надавалися згідно з Постановою № 215, та необхідність звернення одержувачів державних соціальних допомог до органів Пенсійного фонду України в установленому порядку для подання заяви та/або інших документів, необхідних для встановлення права/продовження виплати грошових допомог (у паперовій або електронній формі) відповідно до законодавства, що регламентує порядок їх надання.
Постановою № 765 також передбачено, що у разі звернення одержувача грошових допомог до органу Пенсійного фонду України в установленому порядку і прийняття органом Пенсійного фонду України позитивного рішення за результатами розгляду поданих одержувачем заяви та/або інших документів нарахування та виплата державних соціальних допомог поновлюється відповідно до законодавства, що регламентує порядок їх надання, і проводиться органом Пенсійного фонду України з місяця звернення особи.
Постановою № 695 одержувачам державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю, яким належні кошти нараховувалися і виплачувалися згідно з Постановою № 215, визначено необхідність проведення фізичної ідентифікації.
20 листопада 2023 року відповідно до пункту 17 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 року № 1596 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2016 року № 662), пунктів 9, 10 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 2022 року № 162 «Про особливості виплати та доставки пенсій, грошових допомог на період введення воєнного стану», абзацу четвертого пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» правління Пенсійного фонду України прийняло постанову № 49-2 «Про затвердження Порядку встановлення територіальним органом Пенсійного фонду України одержувача пенсії, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інших соціальних виплат шляхом відеоконференцзв`язку», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 05 грудня 2023 року за № 2111/41167.
Постанова правління ПФУ № 49-2 набрала чинності 08 грудня 2023 року.
Постановою правління ПФУ № 49-2 затверджений Порядок встановлення територіальним органом Пенсійного фонду України одержувача пенсії, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інших соціальних виплат шляхом відеоконференцзв`язку.
Відповідно до п. 1 Порядку № 49-2 цей Порядок визначає механізм встановлення територіальним органом Пенсійного фонду України (далі - орган Пенсійного фонду) особи одержувача пенсії, щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, інших соціальних виплат шляхом відеоконференцзв`язку із дотриманням законодавства у сфері електронних довірчих послуг.
За визначенням, наведеним в пп. пп. 1, 2, 5 п. 2 Порядку № 49-2, верифікація - встановлення (підтвердження) органом Пенсійного фонду правильності наданих одержувачем даних на підставі поданих ним офіційних документів та/або повідомлених ним відомостей під час ідентифікації особи; відеоідентифікація - процес встановлення особи одержувача шляхом відеоконференцзв`язку; ідентифікація - процедура встановлення органом Пенсійного фонду особи одержувача.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до відповідача через вебпортал електронних послуг Пенсійного фонду України із заявою про поновлення виплати державної соціальної допомоги та 26 січня 2026 року пройшов ідентифікацію за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису «Дія.Підпис» («Дія ID»).
Відповідно до п. 17 Порядку виплати пенсій та грошової допомоги через поточні рахунки в банках, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 1999 р. № 1596, встановлено, що авторизація в електронному кабінеті на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України за допомогою віддаленого кваліфікованого електронного підпису «Дія.Підпис» («Дія ID»), створеного за допомогою мобільного додатка Єдиного державного вебпорталу електронних послуг, прирівнюється до фізичної ідентифікації.
Отже коллегія суддів вважає неприйнятними доводи апеляційної скарги щодо непроходження позивачем ідентифікації.
Суд також враховує, що чинне законодавство не встановлює виключно особистого (фізичного) способу подання заяви, а передбачає можливість звернення в електронній формі з використанням електронних засобів ідентифікації.
Отже, вимога відповідача щодо обов`язкового особистого звернення позивача до органу Пенсійного фонду України є необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на нормах закону.
При цьому, припинення фінансування виплат у зв`язку із втратою чинності постанови Кабінету Міністрів України № 215 не може бути самостійною підставою для припинення вже призначеної державної соціальної допомоги, оскільки право на таку допомогу виникло у позивача на підставі Закону № 2109 та має триваючий характер.
Зміна механізму виплати або джерела фінансування не впливає на саме право особи на отримання державної соціальної допомоги.
Суд також зауважує, що у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у зразковій справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18) зроблено висновок, що припинення соціальних виплат можливе виключно з підстав, прямо передбачених законом, а підзаконні нормативно-правові акти не можуть встановлювати додаткові підстави для такого припинення.
Суд наголошує, що соціальні виплати, призначені на безстроковій основі, мають безперервний характер і не можуть припинятися без законних підстав та належної процедури. враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області поновити нарахування та виплату ОСОБА_1 державної соціальної допомоги особам з інвалідністю з дитинства з 01.11.2025, з виплатою заборгованості, яка виникла за період невиплати по дату відновлення виплати.
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Відтак, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Відповідно до положень ч.1 ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Керуючись статтями 250, 257, 308, 311, 316, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 360/312/26 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 07 квітня 2026 року у справі № 360/312/26 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 10 вересня 2026 року.

Судді
А.В. Гайдар
Е.Г. Казначеєв 
І.В. Сіваченко