ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" липня 2026 р. Справа№ 910/1492/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Майданевича А.Г.
суддів: Коротун О.М. 
Суліма В.В. 

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026
у справі № 910/1492/26 (суддя Турчин С.О.)
за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про стягнення 67 221,15 грн
ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2026 року Військова частина НОМЕР_1 (далі-позивач) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" (далі-відповідач) про стягнення 67 221,15 грн, з яких: 34 984,82 грн - пеня, 32 236,33 грн - штраф. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором поставки №812/4Д від 18.09.2025 в частині своєчасної поставки товару.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 позовні вимоги задоволено повністю.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Військової частини НОМЕР_1 пеню у розмірі 34 984,82 грн, штрафу у розмірі 32 236,33 грн та судовий збір у розмірі 2 662,40 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі №910/1492/26 та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що умови договору, специфікації та графіки поставки товару не містять адреси за якою повинен бути розвантажений товару. У зв`язку з цим, сторонами в пункті 3.1. договору передбачено, що замовник до моменту відвантаження товару передає постачальнику засобами електронного зв`язку або іншими погодженими засобами зв`язку довіреність на особу, яка уповноважена приймати товар. Дана довіреність надавала можливість відповідачу встановити такі дані як адресу поставки та чи готовий замовник прийняти партію товару.
Скаржник зазначає, що до матеріалів справи позивач не надає довіреності передбаченої п. 3.1. договору та не надає доказів передачі її відповідачу. Таким чином вважає, що товар за товарно-транспортними накладними від 31.10.2025 та від 14.11.2025 був поставлений виключно в обумовлений сторонами строк.
Також апелянт зауважує, що довіреність не була надана і для поставки товару на суму 340 049,34 грн в обсязі 69,969 м3. Апелянт зазначає, що відсутні докази порушення відповідачем поставки, оскільки позивач не надав вихідних даних для її здійснення, постачальник без чіткої адреси не може поставити товар, а тому сума в розмірі 340 049,34 грн не може бути включена для розрахунку пені та штрафу.
Тобто, на думку апелянта, без узгодження місця, дати та готовності приймати товар замовником, постачальник позбавлений можливості виконати своє зобов`язання.
Крім того, апелянт наголошує, що будь-які претензії зі сторони позивача, як в період з 30.09.2025 по 14.11.2025 (остаточна поставка товару) так і в подальшому, до моменту пред`явлення останнім позову, були відсутні. 
У відповіді на відзив відповідач зазначає, що зазначена в розділі 13 договору адреса є адресою для листування, а не адресою для відвантаження товару.
Апелянт підсумовує, що позивач не додав до матеріалів справи довіреність передбачену п. 3.1. договору, докази надання її відповідачу та документ в якому зазначено чітку адресу поставки товару, та готовність його прийняти, тому у нього відсутня можливість поставити товар, оскільки позивач не надав вихідних даних для її здійснення та відповідно відсутні докази порушення відповідачем поставки товару. 

Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу 

У свою чергу позивач 06.05.2026 надав до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні та залишити Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі №910/1492/26 без змін.
Позивач не погоджується з твердженням відповідача щодо відсутності адреси поставки, оскільки у розділі 13 договору зазначено адреси сторін.
Поставка товарів здійснювалася відповідачем за адресою: м. Дніпро, що підтверджується товарно-транспортними накладними, а тому посилання відповідача на неможливість здійснення поставки товару у строк визначений договором через відсутність інформації щодо адреси поставки, та довіреності на отримання товару є надуманим.
Позивач зауважує, що у відповідача на момент виконання договору не виникало жодних питань, не направлялися на позивача звернення чи вимоги щодо надання довіреностей на вище зазначені товарно-транспортні накладні.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.04.2026 апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі № 910/1492/26 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., судді: Владимиренко С.В., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі № 910/1492/26 та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання). 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.07.2026, у зв`язку з перебуванням судді Владимиренко С.В. з 06.07.2026 по 24.07.2026 у відпустці, справу № 910/1492/26 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 06.07.2026 у апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі № 910/1492/26 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Коротун О.М., Сулім В.В.
З огляду на наявність у матеріалах справи належних доказів повідомлення сторін про розгляд апеляційної скарги у порядку письмового провадження та закінчення процесуальних строків на подання до суду документів, встановлених ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.05.2026, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/1492/26 розглядалась протягом розумного строку.
Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

18.09.2025 між Військовою частиною НОМЕР_1 (далі - замовник) та Державним спеціалізованим господарським підприємством "Ліси України" в особі начальника управління з виробництва філії "Слобожанський лісовий офіс" (далі - постачальник) укладено договір поставки №812/4Д (далі - договір).
Відповідно до п. 1.1 договору постачальник приймає на себе зобов`язання поставити товари, а саме: Лісоматеріали круглі Ф 100-290 мм (Круглі лісоматеріали, Cocнa(PINS) С, D2a (25-29) L4-6m) КОД ДК 021:2015 034100007 (деревина) на суму: 915 915,60 грн (далі - товар), для виконання будівельних робіт з будівництва об`єктів, перелік яких зазначено в договорі, а замовник зобов`язується прийняти поставлений товар і оплатити його в терміни і на умовах, передбачених цим договором.
Найменування, кількість, ціна товару вказуються сторонами в Специфікації до цього договору (додаток № 1-27 до договору). Постачальник повинен передати замовнику товар у терміни згідно графіку постачання товару (додаток № 28-54 до договору), якість якого відповідає умовам діючих державних стандартів, технічних умов, сертифікатам якості, а також технічних описів вказаних у специфікації до цього договору. Товар має бути придатним для використання відповідно до його мети (п. 1.2 договору).
Сторони в укладеному договорі погодили, що загальна ціна договору -становить: 915 915,60 грн з ПДВ. Ціна товару включає в себе ціну матеріалів, виробництва, транспортування та інші витрати, безпосередньо пов`язані з товаром. Схоронність, збереження, охорона, транспортування до місця поставки, навантаження та розвантаження товару здійснюється за рахунок, силами та транспортом постачальника.
Згідно з п. 3.1 договору замовник до моменту відвантаження товару передає постачальнику засобами електронного зв`язку або іншими погодженими засобами зв`язку довіреність на особу, яка уповноважена приймати товар.
Відповідно до п. 3.2 договору право власності на товар, а також ризик випадкової загибелі товару переходять до замовника в момент підписання відповідальною особою замовника видаткової (та/або товарно-транспортної) накладної, що є підтвердженням належного виконання постачальником умов даного договору. Підписанням представником замовника видаткової накладної засвідчує належне виконання постачальником умов даного договору по поставці товару.
Пунктом 5.2 договору сторони встановили, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін і діє до завершення воєнного стану, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64 "Про введення воєнного стану в Україні" (зі змінами), але не пізніше ніж до 30 вересня 2025 року. У частині оплати - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань за цим договором .
У п. 6.2 договору сторони погодили, що за порушення строків постачання товару згідно графіку постачання (додаток № 28-54 до договору) з постачальника стягується пеня в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару або поставленого товару з порушенням строків за кожний прострочений день до повного виконання зобов`язання, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару або поставленого товару з порушенням строків.
Відповідно до погоджених сторонами специфікацій, відповідач зобов`язався поставити Круглі лісоматеріали, Cocну (PINS) С, D2a (25-29) L4-6m) у кількості 188,46 м3 на суму 915 915,60 грн.
Згідно з погодженими сторонами графіками поставки товару (додатки № 28-54) поставка товару на склад замовника здійснюється не пізніше 30.09.2025.
З матеріалів справи вбачається, що до 30.09.2025 відповідач поставив позивачу товар у кількості 76,962 м3 вартістю 372 723,12 грн, що підтверджується долученими до матеріалів справи товарно-транспортними накладними №330972 від 25.08.2025 об`ємом 25,121 м3 на суму 122 088,06 грн; №190167 від 25.08.2025 об`ємом 26,521 м3 на суму 128 892,06 грн; №331052 від 10.09.2025 об`ємом 25,05 м3 на суму 121 743,00 грн та не заперечується сторонами.
Позивач зазначив, що порушення термінів постачання товару, визначених графіком постачання допущено щодо товару загальним обсягом 111,768 м3 на загальну суму 543 192,48 грн, а саме: з простроченням термінів постачання відповідач поставив товар за наступними товаро-транспортними накладними: №990737 від 31.10.2025 об`ємом 17,011 м3 на суму 82 673,46 грн та №320957 від 14.11.2025 об`ємом 24,788 м3 на суму 120 469,68 грн. Товар в обсязі 69,969 м3 на суму 340 049,34 грн поставлений не був.
Позивач скорився своїм правом на розірвання договору та 10.12.2025 звернувся до відповідача з повідомленням № 17/22-1389 про розірвання договору на підставі п. 10.4 договору, у зв`язку з порушенням строків поставки товару, а саме: станом на 10.12.2025 товар на суму 340 049,34 грн поставлений не був. Вказане повідомлення від 10.12.2025 № 17/22-1389 містить відмітку про отримання.
Спір у справі виник у зв`язку із тим, що в порушення умов укладеного між сторонами договору, відповідач допустив прострочення строку поставки товару, встановленого в договорі, внаслідок чого позивач на підставі п.6.2. договору нарахував пеню в сумі 34 984,82 грн та штраф в сумі 32 236,33 грн.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За своїм змістом та правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки.
Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Частиною 1 ст. 662 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Статтею 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з погодженими сторонами Графіками поставки товару (додатки № 28-54) поставка усього товару на склад замовника здійснюється не пізніше 30.09.2025.
Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Матеріалами справи підтверджується, що станом на 30.09.2025 не був поставлений товар у кількості 111,768 м3 на суму 543 192,48 грн.
Статтею 252 ЦК України передбачено, зокрема, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Ця стаття є універсальною нормою для будь-яких договірних відносин, її застосування залежить від правового режиму договору, прав і обов`язків сторін, передбачених договором.
Згідно з частиною 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема, коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.
Враховуючи наведене, "строк дії договору" та "строк/термін виконання зобов`язання" за своїм юридичним змістом не є тотожними поняттями, та в залежності від умов договору, укладеного між сторонами, останні можуть як співпадати між собою, так і бути відмінними один від одного.
У даному випадку, враховуючи погоджені сторонами Графіки поставки товару та зміст п. 5.2, строк виконання зобов`язання з поставки товару збігається зі строком дії договору - 30.09.2025. Після 30.09.2025 договір продовжив дію у частині оплати - до повного виконання сторонами узятих на себе зобов`язань за цим договором .
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, відповідач допустив порушення умов договору під час його дії, оскільки не поставив товар у строк, встановлений договором.
Припинення зобов`язання слід відрізняти від закінчення строку дії договору. Закінчення строку дії договору означає, що між його сторонами у майбутньому не будуть виникати взаємні права та обов`язки, що випливали із цього договору. Але ті зобов`язання, які вже існують на момент закінчення строку дії договору, будуть існувати і після його закінчення доти, доки вони не будуть припинені на підставах, встановлених договором або законом (пункт 68 постанови колегії суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 908/288/20).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що на момент закінчення договору у відповідача існувало невиконане зобов`язання з поставки товару у кількості 111,768 м3 на суму 543 192,48 грн. 
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).
Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору (пункт 116 постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (провадження № 12-85гс20)).
Можливість нарахування та стягнення пені та штрафу за прострочення виконання зобов`язання у випадку, коли строк виконання зобов`язання збігається зі строком дії договору підтверджується судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду від 14.02.2023 у справі № 924/471/21, у якій суд зазначив, що після закінчення строку дії договору сторони все ще мають відповідальність за порушення договірних умов, що мали місце впродовж дії договору. Проте, нарахування пені за період після закінчення строку дії договору можливе тільки у разі, якщо зобов`язання не припинено (продовжує існувати, а кредитор вимагає виконання його обов`язку від боржника, який не виконав свої зобов`язання вчасно під час дії договору) й особа не звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина четверта статті 14 ЦК України). Наприклад, боржник звільняється від обов`язку виконати зобов`язання в натурі, у разі відмови кредитора від прийняття виконання, яке внаслідок прострочення боржника втратило для кредитора інтерес (стаття 622 ЦК України).
Отже, зобов`язання з поставки товару у кількості 111,768 м3 на суму 543 192,48 грн продовжує існувати навіть після закінчення строку договору до поки воно не буде припинене на підставах, встановлених договором або законом.
Наведеним висновками відповідає і правова поведінка сторін, оскільки після закінчення строку дії договору відповідач продовжив постачати, а позивач продовжив приймати товар, що підтверджується товарно-транспортними накладними від 31.10.2025 та від 14.11.2025 і лише листом від 10.12.2025 фактично повідомив про припинення зобов`язання з 20.12.2025. 
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.
Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідач як у суді першої інстанції так і доводах апеляційної скарги зазначає, що зобов`язання не було виконано у строки, оскільки позивач не надав довіреності в порядку встановленому п. 3.1 договору, а без узгодження місця, дати та готовності приймати товар замовником, постачальник позбавлений можливості виконати своє зобов`язання.
Колегія суддів відхиляє вказані доводи відповідача, з огляду на таке.
Так, згідно із п. 3.1 договору замовник до моменту відвантаження товару передає постачальнику засобами електронного зв`язку або іншими погодженими засобами зв`язку довіреність на особу, яка уповноважена приймати товар.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони не погоджували між собою форму такої довіреності. Пункт 3.1 договору не встановлює, що довіреність на особу, яка уповноважена приймати товар, мала містити місце та дату поставки. 
Спір у справі виник щодо прострочення поставки товару, а не щодо прийняття товару неуповноваженою особою, а тому, на переконання колегії суддів, відсутність у матеріалах справи довіреностей згідно із п. 3.1 договору не свідчить про неможливість виконання відповідачем обов`язку з поставки товару. 
Щодо доводів відповідача про те, що без чіткої адреси постачальник не може поставити товар, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Укладаючи та добровільно підписуючи спірний договір відповідач погодився з його умовами, та був обізнай про відсутність в договорі конкретно визначеного місця поставки. Договір відповідач підписав без зауважень та заперечень, та виконував поставки товару позивачу, не дивлячись на відсутність у договорі місця поставки. 
Протягом дії договору відповідач жодного разу не звертався до позивача про внесення змін до договору щодо погодження конкретного місяця поставки товару, як і не звертався з проханням чи вимогою повідомити місце для поставки товару.
Крім того, п. 4.5 договору встановлений обов`язок відповідача письмово, не пізніше ніж за 2 робочі дні, повідомити представника замовника про дату відвантаження товару. 
Матеріали справи не містять доказів такого повідомлення, які б свідчили про готовність відповідача поставити товар у строки, визначені договором. При цьому, умовами договору на відповідача покладено обов`язок письмово повідомляти про дату відвантаження товару, а на позивача не покладено обов`язок з повідомлення відповідача про готовність прийняти товар.
Відповідач не зазначає, в чому саме полягала неможливість поставити товар у місце, в яке вже здійснювалось постачання, або за адресою місцезнаходження позивача. 
Враховуючи вищевикладене, умови договору, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідачем не доведене неможливість виконання ним зобов`язання з вини позивача та відповідно матеріалами справи підтверджується факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання з поставки товару у такі періоди та на такі суми: з 01.10.2025 по 30.10.2025 на суму 543 192,48 грн; з 31.10.2025 по 13.11.2025 на суму 460 519,02 грн; з 14.11.2025 по 19.12.2025 на суму 340 049,34 грн.
У позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача пеню у розмірі 34 984,82 грн та штраф у розмірі 32 236,33 грн.
За приписами ч.1 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 Цивільного кодексу України).
У п. 6.2 договору сторони погодили, що за порушення строків постачання товару згідно графіку постачання (додаток № 28-54 до договору) з постачальника стягується пеня в розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару або поставленого товару з порушенням строків за кожний прострочений день до повного виконання зобов`язання, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого товару або поставленого товару з порушенням строків.
Таким чином, зважаючи на допущене відповідачем порушення зобов`язання, суд дійшов правильного висновку, що вимоги позивача про сплату неустойки (пені) та штрафу є правомірними.
Перевіривши надані позивачем розрахунки пені на суму 34 984,82 грн та штрафу на суму 32 236,33 грн, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що вони є арифметично правильними та обґрунтованими. 
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про стягнення 34 984,82 грн пені та 32 236,33 грн штрафу підлягають задоволенню у повному обсязі.
Інші доводи апеляційної скарги, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі №910/1492/26 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. 
Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах. 

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 129 Конституції України та частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1 статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8 статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
Апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято відповідно до вимог матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Таким чином, апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі №910/1492/26 задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі №910/1492/26 слід залишити без змін.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
З урахуванням відмови у задоволенні апеляційної скарги, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на апелянта в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі № 910/1492/26 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у справі № 910/1492/26 залишити без змін.
3. Судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянт.
4. Матеріали справи №910/1492/26 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню у касаційному порядку крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич 

Судді О.М. Коротун

В.В. Сулім