Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15.07.2026  	Справа №607/12119/26 Провадження №2/607/5687/2026	

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі головуючого судді Позняка В.М., 
за участю секретаря судового засідання Козак О.Є., представника позивача – Колодовського О.В., 
розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області за участю третьої особи – Тернопільська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Великоберезовицької селищної ради Тернопільської області, третя особа - Тернопільська районна державна нотаріальна контора, просить визнати за нею право власності на 3/7 частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами з прибудовами і терасою АДРЕСА_1 (загальною площею 101,1 м2, житловою площею 49,4 м2) у порядку спадкування: за заповітом - після смерті бабці, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на належну їй 1/7 частку; за законом - після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на належну їй 1/7 частку; за законом - після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на належну йому 1/7 частку.
Позов мотивовано тим, що спірний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_1 станом на 15 квітня 1991 року належав до суспільної групи господарств – колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_4 . До складу колгоспного двору входило сім осіб, кожна з яких мала право на 1/7 частку спірного майна. 
Зазначає, що 14 травня 2004 року її бабуся ОСОБА_2 склала заповіт, яким заповіла їй належне все майно. Після смерті бабусі ОСОБА_1 прийняла спадщину, інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини не зверталися.
Також вказує, що після смерті матері ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкоємцями за законом були чоловік померлої ОСОБА_4 та позивачка, які фактично прийняли спадщину, оскільки проживали разом із спадкодавицею на час її смерті. Спадкова справа після смерті матері не заводилася, а її чоловік спадкові права не оформив.
Після смерті батька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим була заведена спадкова справа № 440/2012. Інших спадкоємців, які б заявили свої права на спадщину після смерті батьків, немає.
Звертає увагу, що 28 квітня 2025 року державним нотаріусом винесено постанови про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом, оскільки спадкодавці за життя не зареєстрували право власності на належні їм частки житлового будинку, а правовстановлюючі документи оформлені на колгоспний двір на ім`я його голови. У зв`язку з цим оформити спадкові права в нотаріальному порядку неможливо.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02.06.2026 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
В підготовчому судовому засіданні представник позивача позов підтримав.
Від відповідача – Великоберезовицької селищної ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позовних вимог відповідач не заперечує.
Від третьої особи – Тернопільська районна державна нотаріальна контора надійшла заява про розгляд справи в їх відсутності.
Розглянувши справу, судом досліджено такі докази та встановлено такі обставини.
Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 30 липня 1990 року житловий будинок АДРЕСА_1 належить до суспільної групи господарств – колгоспного двору, яка складається з семи людей, головою якого є ОСОБА_4 .
Як вбачається з технічного паспорта на житловий будинок, житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 має загальну площу 101,1 кв. м, житлову площу 49,4 кв. м та складається із житлового будинку з господарськими будівлями, спорудами, прибудовами і терасою.
Згідно з довідкою виконавчого комітету Великоберезовицької селищної ради (випискою з погосподарської книги) від 14.11.2024 №436 станом на 15 квітня 1991 року до складу колгоспного двору входили ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Як убачається з свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , ОСОБА_2 , бабуся позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя померла ІНФОРМАЦІЯ_4 склала заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Мишковицької сільської ради Тернопільського району, відповідно до якого ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким усе своє майно заповіла позивачці ОСОБА_1 . 
З матеріалів спадкової справи № 510/2011, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_2 , вбачається, що позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. 
Зі змісту довідки Великоберезовицької селищної ради від 14.11.2024 №431, що її донька ОСОБА_3 та онука - ОСОБА_1 на день смерті бабці постійно проживала та була зареєстрована разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 28 квітня 2025 року № 685/02-31, позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі, оскільки померла за життя належним чином не зареєструвала право власності на свої 1/7 частки житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, а первинне Свідоцтво про право особистої власності від 30.07.1990 видане на колгоспний двір загалом на ім`я померлого ОСОБА_4 без визначення часток у Державному реєстрі. 
Крім того, як видно із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 , матір позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Зі змісту довідки Великоберезовицької селищної ради від 14.11.2024 №432 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 разом із нею проживали та були зареєстровані її чоловік ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_1 (позивачка). 
З матеріалів справи встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 нотаріусом не заводилась, а її чоловік ОСОБА_4 за життя своїх спадкових прав на частку дружини не оформив. 
Також, як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , ОСОБА_4 , батько позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно. 
Згідно з матеріалами спадкової справи № 440/2012, заведеної Тернопільською районною державною нотаріальною конторою, позивачка ОСОБА_1 в шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 
Також, відповідно до довідки Мишковецької сільської ради від 27.08.2012 №683 на момент смерті разом із померлим проживала донька ОСОБА_1 .
Згідно з постановою державного нотаріуса Тернопільської районної державної нотаріальної контори від 28 квітня 2025 року № 684/02-31 позивачці ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після померлих ОСОБА_3 та ОСОБА_4 оскільки спадкодавці за життя належним чином не зареєстрували право власності на свої 1/7 частки житлового будинку в органах державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. 
Дослідивши докази, суд доходить такого висновку.
Пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (пункти 4, 5), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
Статус майна колгоспного двору був врегульований статтями 120-126 ЦК України в редакції 1963 року, які були виключені з кодексу у 1993 році (Закон від 16 грудня 1993 року № 3718-ХІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який набрав чинності з 18 січня 1994 року).
Відтак, у вказаній частині підлягають застосуванню норми ЦК УРСР в редакції 1963 року.
Частиною першою статті 112 ЦК УРСР передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).
Згідно зі статтею 120 ЦК УРСР 1963 року, майно колгоспного двору належить всім членам двору на праві спільної сумісної власності.
За змістом статті 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено у зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору.
Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба).
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 14.01.2014 року у справі №6-14 5цс 13 та від 18 листопада 2015 року № 6-350цс15.
Таким чином, право на частку у колгоспному дворі мають всі члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на таку частку.
Оскільки житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами АДРЕСА_1 належав до суспільної групи господарств — колгоспний двір, станом на 15 квітня 1991 року, членами вказаного колгоспного двору значилися 7 осіб: голова двору ОСОБА_4 , дружина ОСОБА_3 , бабця ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кожен із членів колгоспного двору, зокрема спадкодавці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , набули за життя рівного права на спірне майно, що становить по 1/7 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за кожним із них.
Відповідно до статтей 1216-1219 Цивільного Кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтею 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частиною першої статті 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з заповіту від 14 травня 2004 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мишковицької сільської ради Тернопільського району та зареєстрованого в реєстрі за № 64, ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, заповіла ОСОБА_1 . 
Позивачка у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Крім того вона постійно проживала та була зареєстровані разом із померлою за адресою: АДРЕСА_1 , що відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджує фактичне прийняття спадщини позивачкою. 
Тому, вона набула право на спадкування після смерті бабусі за заповітом на належну їй 1/7 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 , матір позивачки, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
За життя померла не склала заповіту. Зі змісту довідки Великоберезовицької селищної ради від 14.11.2024 №432 вбачається, що на момент смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 разом із нею проживали та були зареєстровані її чоловік ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_1 (позивачка). Таким чином, відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, вказані особи вважаються такими, що прийняли спадщину після померлої, оскільки не заявили про відмову від неї. 
З матеріалів справи встановлено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_3 нотаріусом не заводилась, а її чоловік ОСОБА_4 за життя своїх спадкових прав на частку дружини не оформив. 
Отже, право на спадкування після смерті ОСОБА_3 1/7 належної їй частки житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 набули, як спадкоємці за законом першої черги її чоловік ОСОБА_4 та донька – ОСОБА_1 , по 1/14.
ОСОБА_4 , батько позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . За життя заповіту померлий не складав.
ОСОБА_1 в шестимісячний строк звернулася до нотаріуса із письмовою заявою про прийняття спадщини за законом. Крім того, на момент смерті батька разом із ним проживала та була зареєстрована. Інших спадкоємців, які б заявили свої права на майно померлого, не виявлено. 
Отже, право на спадкування за законом, як спадкоємець першої черги належної йому 1/7 частини житлового будинку та 1/14 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яку він успадкував але не оформив після смерті дружини ОСОБА_3 , має його донька ОСОБА_1 .
Відповідно до вимог статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
З роз`яснень, наданих Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що особа, яка не має змоги реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальному порядку, набуває право на звернення до суду у порядку позовного провадження із вимогами щодо визнання права на спадщину. 
Таким чином, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки через відсутність державної реєстрації права власності та правовстановлюючих документів на житловий будинок, позивачка не може реалізувати своїх спадкових прав, а тому її право підлягає судовому захисту, а позов — задоволенню
Суд враховує також те, що відповідач визнав позовні вимоги, та таке визнання не суперечить закону й не порушує інтереси третіх осіб.
На підставі наведеного, керуючись статтями 4, 5, 12, 81, 263, 265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Позов задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 3/7 частини житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями і спорудами з прибудовами і терасою АДРЕСА_1 (загальною площею 101,1 м2, житловою площею 49,4 м2) у порядку спадкування: за заповітом - після смерті бабці, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на належну їй 1/7 частку; за законом - після смерті матері, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та за законом - після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на 2/7 частки.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач: Великоберезовицька селищна рада Тернопільської області, ЄДРПОУ: 04393462, вул. Микулинецька, буд. 115, селище Велика Березовиця, Тернопільський район, Тернопільська область, 47724.
Третя особа: Тернопільська районна державна нотаріальна контора, ЄДРПОУ: 05466080, місцезнаходження юридичної особи: вул. Київська, буд. 1, м. Тернопіль, Тернопільська область, 46016.

Головуючий суддя    	В. М. Позняк