Справа №504/1053/24
Провадження №2/504/574/26

Доброславський районний суд Одеської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09.07.2026	с-ще Доброслав	

Доброславський районний суд Одеської області у складі:
Головуючого судді: - Барвенка В.К.,
секретаря – Ориник М.В., - 
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду №5, в режимі відеоконференції, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни про скасування рішення, визнання недійсним правочину та витребування майна із чужого незаконного володіння, - 
ВСТАНОВИВ:
05.03.2024 до Доброславського районного суду Одеської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2023 року, індексний номер: 70821979; визнання недійсним договір купівлі-продажу від 16.02.2024 року, укладений між ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №185; витребування із чужого незаконного володіння на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м, яка розташована в будинку АДРЕСА_2 ; вирішення питання судових витрат.
Позов обґрунтовано тим, що  ОСОБА_1 з 10.11.2017 року є власником квартири АДРЕСА_2 , в будинку під АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1375575951101.
В лютому 2024 року ОСОБА_1 стало відомо, що у вищевказаній квартирі знаходяться невідомі особи, які змінили замки в належній йому квартирі та чинять йому перешкоди у доступі до належного позивачу майна.
Також, ОСОБА_1 було повідомлено, що в даному будинку на 0 поверсі фактично відсутня однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м, власником якої є позивач, а наявна однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м, власником якої є ОСОБА_3 .
Позивач зазначає, що право власності на спірну квартиру зареєстроване на ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 16.02.2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №185.
Відповідач ОСОБА_3 придбав спірну квартиру у ОСОБА_2 , право власності якої виникло на підставі: договору №38/ЖК про асоційоване членство в Споживчому товаристві«Благосвіт», укладеного 08.09.2017 року між товариством та ОСОБА_5 ; додаткової угоди №1 до вищезазначеного договору, укладеної 17.12.2021, відповідно до якої відбулась заміна Пайовика в договорі №38/ЖК від 08.07.2017 року з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 ; довідки від 10.03.2023 за №5 про повну виплату пая №79-4 К; акту приймання-передачі квартири, укладеного 10 березня 2023 року між СТ «Благосвіт» та ОСОБА_2 .
Позивач стверджує, що ОСОБА_2 не мала права відчужувати вищевказану квартиру на користь ОСОБА_3 , оскільки ніколи не була власником квартири.
В обґрунтування вказаного твердження позивач зазначає, що СТ «Благосвіт» не придбало у ОСОБА_1 вказану квартиру та не передавало її у користування ОСОБА_5 , а пайовик ОСОБА_5 не оплачує свої пайові внески. 
Крім того, СТ «Благосвіт» не укладало Додаткову угоду №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . 
СТ «Благосвіт» не видавало ОСОБА_2 довідку за вих.№5 від 10.03.2023 року про повну виплату пая №79-4 К. 
У споживчому товаристві відсутній пайовик ОСОБА_2 . Вона ніколи не вступала до товариства, заяву на вступ не писала, а правління товариства ніколи не приймало рішення про прийняття її до товариства. 
СТ «Благосвіт» не укладало Акт приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року із ОСОБА_2 , яка не сплачувала пайові внески та цільові внески по Договору №38/ЖК від 08.09.2017 року, оскільки ніколи не була членом товариства. СТ «Благосвіт» не передавало ОСОБА_2 квартиру під АДРЕСА_3 . 
До того ж взагалі СТ «Благосвіт» не є замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . 
СТ «Благосвіт» взагалі не мало права розпоряджатись ані квартирою під АДРЕСА_3 , ані квартирою під АДРЕСА_3 , оскільки ще не купило вказану квартиру у власника – ОСОБА_1 . 
Також СТ «Благосвіт» ніколи не укладало із ТОВ «Новий Район 1» (ідентифікаційний код юридичної особи: 39838172) договір асоційованого членства в дольовій участі у будівництві №5/18-НП від 07.09.2016 року та акт приймання-передачі від 19.12.2016 року.
Позивач стверджує, що первинним власником спірного об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення) під №7Н, цільове призначення якого було змінено на житлове приміщення (квартира) під АДРЕСА_3 , була ОСОБА_6 , яка придбала нежитлове приміщення у забудовника житлового будинку – ТОВ «Новий Район 1», реконструювала його в квартиру АДРЕСА_3 та в подальшому зареєструвала своє право власності саме на квартиру АДРЕСА_3 , і вже після цього відчужила її на користь ОСОБА_1 .
При цьому, відповідачі, на підставі підроблених документів: додаткової угоди №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року; довідки вих..№5 від 10.03.2023 року; акту приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року та укладеного на підставі них договору купівлі-продажу від 16.02.2024 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , заволоділи спірною квартирою, позбавивши ОСОБА_1 права власності.
Укладаючи з ОСОБА_3 оскаржуваний договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 без згоди справжнього власника даного нерухомого майна та поза його волею, здійснила відчуження нерухомого майна на підставі підроблених документів, умисно змінивши номер спірної квартири з реального АДРЕСА_1 (для надання вигляду, що це інша квартира), що призвело до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 .
У зв`язку з цим, з метою захисту порушених прав та законного інтересу ОСОБА_1 змушений був звернутись до суду.
Посилаючись, зокрема, на ст.24, ч.3 ст.26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ч.1 ст.11, ч.1 ст.202, ст.203, ст.204, ст.215, ст.216, ст.319, ч.1 ст.321, ч.2 ст.328, ст.330, ст.387 ЦК України, позивач вважає, що його право власності на квартиру має бути захищене судом шляхом визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування спірного майна у відповідача на користь позивача.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 07.03.2024 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 24.06.2024 року.
Разом із позовною заявою представником позивача – адвокатом Томашевським Р.М., було подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій представник просив накласти арешт на спірну квартиру АДРЕСА_4 , реєстраційний номер об`єкту нерухомості: 2851693951100.
Ухвалою суду від 07.03.2024 заява представника позивача про забезпечення позову була задоволена. Накладено арешт на вказану квартиру.
06.05.2024 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до суду надійшла заява представника позивача – адвоката Савіна С.О., в якій він просив суд долучити до матеріалів справи докази оплати перекладу позову та доданих до нього документів на офіційну мову Республіки Молдова.
24.06.2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Білоус Н.В., надійшла до суду заява про зупинення провадження у справі, яка була обґрунтована тим, що відповідно до витягу з єдиного реєстру досудових розслідувань зареєстровано та ведеться розслідування кримінального провадження №12024166330000041 від 23.04.2024 року за заявою ОСОБА_3 про скоєння кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 ЦПК України, що виражається у підробленні документів на майно, що є предметом розгляду цивільної справи №504/1053/23. ОСОБА_3 вказував на неможливість розгляду даної цивільної справи до вирішення іншої справи у кримінальному провадженні, оскільки у даній справі та кримінальному провадженні за №12024166330000041 від 23.04.2024 року викладені аналогічні обставини справи та дії учасників процесу підпадають під правову кваліфікацію кримінального правопорушення. У зв`язку з цим, Рижий О.М. просив суд зупинити провадження по даній цивільній справі до вирішення по суті заяви про скоєння злочину за ч.1 ст.358 КК України відносно ОСОБА_3 у рамках кримінального судочинства.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.07.2024 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Білоус Н.В. про зупинення провадження у справі було відмовлено у зв`язку з тим, що заявником було не наведено, а судом не було встановлено жодних обставин, які зумовлюють неможливість розгляду цієї цивільної справи до завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні, на яке посилається відповідач у заяві про зупинення провадження у справі.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.07.2024 року було задоволено клопотання представника позивача – адвоката Томашевського Р.М., про витребування доказів, яке було подане до суду разом із позовною заявою. Судом було витребувано:
-у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Ріти Юріївни належним чином посвідчену копію договору купівлі-продажу, укладеного 16.02.2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за №185 та належним чином посвідчені копії всіх інших документів, які стали підставою для його нотаріального посвідчення та реєстрації права власності.
-у Споживчого товариства «Благосвіт» належним чином посвідчену копію Договору №38/ЖК від 08.09.2017 року та всіх документів, які є його невід`ємними додатками, а саме: додаткових угод, довідок, листів тощо.
-у Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином посвідчену копію реєстраційної справи з копіями сканованих документів, що наявні в електронному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, які стали підставою для прийняття державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2023 року, індексний номер: 70821979. 
11.12.2024 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Вечерової Є.М. надійшов відзив на позовну заяву ОСОБА_1 .
У відзиві на позовну заяву відповідач не погоджується з позовною заявою в повному обсязі, просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Відзив на позовну заяву обґрунтований тим, що, за твердженням представника відповідача, інформація, викладена у відповіді на адвокатський запит за вих. №1/24 від 21.02.2024 з СТ «Благосвіт» є недостовірною і такою, що суперечить реальним обставинам справи та наявним документам. 
Представник відповідача зазначає, що пайовик ОСОБА_5 повністю сплатив свої внески за спірну до СТ «Благосвіт», що підтверджується відповідними квитанціями, доданими до відзиву на позовну заяву.
Представник відповідача стверджує, що правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно підтверджується Додатковою угодою №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року, довідкою №5 від 10.03.2023 року, актом приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначає, що викликає сумнів достовірність документів, наданих ОСОБА_6 державному реєстратору прав на нерухоме майно ОСОБА_7 для проведення 11.10.2017 року державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . 
На думку представника, ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7 діяли спільно у виготовленні підроблених документів на неіснуючу квартиру під №7А. 
При цьому, представник звертає увагу суду на сумнівну репутацію державного реєстратора прав на нерухоме майно Махортова І.О. та на повідомлення у ЗМІ про віднесення ОСОБА_7 до групи «чорних реєстраторів» і на рішення Приморського районного суду міста Одеси, якими скасовувались інші реєстраційні дії цього державного реєстратора. 
Представник відповідача вважає, що доводи позивача про те, що Додаткова угода №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року, довідка №5 від 10.03.2023 року та акт приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року є підробленими, носять характер припущень та не підкріплені будь-якими судовими рішеннями щодо встановлення факту підробки, а тому не відповідають дійсності.
11.12.2024 року, разом із відзивом на позовну заяву, представником відповідача ОСОБА_2 – адвоката Вечерової Є.М. було заявлене суду клопотання про витребування доказів, в якому представник просила суд витребувати:
- у ТОВ «Новий Район 1» інформацію про те, чи укладало останнє із Споживчим товариством «Благосвіт» договір асоційованого членства в дольовій участі у будівництві №518-НП від 07.09.2016 року та акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_6 від 19.12.2016 року;
- у ТОВ «Південьжитлобуд» інформацію про те, коли саме та на підставі яких документів (звітів тощо) був складений висновок ТОВ «Південьжитлобуд» «Щодо технічної можливості зміни цільова призначення нежитлового приміщення №7Н в квартиру АДРЕСА_7 , виданий ОСОБА_6 ;
- у Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича належним чином посвідчену копію реєстраційної справи, яка була заведена для проведення 11.10.2017 року державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_8 ;
- у Споживчого товариства «Благосвіт» належним чином завірену фінансову звітність щодо руху коштів на рахунках у період з 2017 по 2020 роки.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Вечерової Є.М. про витребування доказів було відмовлено у зв`язку з тим, що інформація щодо якої ставилось питання її витребування перебуває за межами предмету доказування у даній справі. 
Фактично, суд не мав можливості встановити з якою метою відповідач просив витребувати зазначені в клопотанні докази, які конкретно обставини, що мають значення для справи, вони можуть підтвердити або спростувати. 
Крім цього, представником відповідача у клопотанні не наведено вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цих доказів самостійно, не надано належних та допустимих доказів вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цих доказів.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 10.02.2025 року було задоволено клопотання представника позивача – адвоката Томашевського Р.М., про призначення експертизи.
Призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, ЄДРПОУ: 02883110, місцезнаходження: 65026, м. Одеса, вул. Рішельєвська, буд.8.
На вирішення експерта судом було поставлене наступне питання:
-Чи є квартира під АДРЕСА_9 Одеської області, загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м та квартира під АДРЕСА_10 Одеської області, загальною площею 25,4. кв.м, у тому числі житлова площа 18,0 кв.м., одним і тим же об`єктом нерухомості (однією і тією ж самою квартирою)?
16.01.2026 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до суду надійшло клопотання представника позивача - адвоката Томашевського Р.М., в якому він просив суд долучити до матеріалів справи залучити до матеріалів справи №504/1053/24 наступні докази:
-Висновок експерта №24-6846 від 27.11.2025.
-Лист слідчого про дозвіл на ознайомлення з матеріалами справи від 14.01.2026.
-Супровідний лист слідчого про направлення постанови від 15.01.2026.
-Постанова слідчого про дозвіл на часткове розголошення відомостей кримінального провадження від 15.01.2026
Протокольною ухвалою суду від 11.05.2026 року клопотання представника позивача було задоволено, докази залучені до матеріалів справи.

Також 16.01.2026 через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Томашевського Р.М., про залишення клопотання про призначення експертизи без розгляду, у зв`язку з тим, що до суду вже наданий висновок експерта з того ж питання, яке ставилось судом під час призначення експертизи.
Протокольною ухвалою суду від 11.05.2026 року у задоволенні заяви представника позивача було відмовлено, у зв`язку з тим, що суд не може залишити без розгляду клопотання, яке вже було фактично розглянуто. 
Одночасно з цим, суд ухвалив продовжити розгляд справи за наявними у ній доказами, без продовження проведення експертизи, оскільки судова експертиза призначалась у справі за ініціативою позивача, який вправі самостійно розпоряджатись своїми процесуальними правами. 
У зв`язку з тим, що позивач фактично відмовився від свого клопотання про призначення експертизи та просив суд не продовжувати її проведення, судом було ухвалено продовжити розгляд справи за наявними у ній матеріалами.
05.05.2026 до суду надійшли додаткової пояснення представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Леписієнко І.О.
В своїх поясненнях представник відповідача зазначає, що позивач не довів ключового - безспірного та належного виникнення у нього права саме на той об`єкт нерухомості, який є предметом спору.
Сторона відповідача звернула увагу суду на те, що у справі наявні ознаки подвійної реєстрації об`єкта; існують суперечності щодо ідентифікації квартир; а проведена експертиза фактично підтверджує ідентичність об`єктів нерухомості. 
На думку представника відповідача, за таких умов саме позивач мав довести: законність первинного виникнення права; належність саме цього об`єкта та безперервність і правомірність ланцюга переходу права власності. 
Натомість, сторона позивача фактично пропонує суду виходити лише з формального існування окремих документів, достовірність та походження яких викликає обґрунтовані сумніви.
Представник відповідача зазначив, що сторона відповідача не заперечує висновок експерта №24-6846, наданий до суду представником позивача, проте на думку сторони відповідача зміст висновку не підтверджує автоматично законність виникнення права власності саме у позивача та не свідчить про безспірність його правового титулу. 
Даний висновок експерта, на думку представника відповідача, підтверджує існування подвійної реєстрації одного й того ж фізичного приміщення, що свідчить про наявність суттєвих порушень та суперечностей під час формування або реєстрації спірного об`єкта нерухомості. 
При цьому, на думку представника відповідача, позивач не довів належними та допустимими доказами чи відповідала його реєстрація вимогам законодавства, чи був законним первинний ланцюг виникнення права та чи є безспірним правовий титул позивача.
Також представник відповідача у додаткових пояснення знову звертає увагу суду на репутацію державного реєстратора Махортова І.О.
Представник відповідача звертає увагу суду на те, що згідно договору купівлі-продажу, ОСОБА_1 купив спірну квартиру за 103 820,00 гривень, а її оціночна вартість становила 50 000,00 гривень. 
Такі істотні розбіжності у вартості об`єкта нерухомості, на думку сторони відповідача, свідчать про суперечливість та неналежність документів, на які посилається позивач як на підставу виникнення свого права. 
Водночас відповідач ОСОБА_3 набув спірне майно за реальною ринковою вартістю у розмірі 493 000,00 гривень.
Представник відповідача виснує, що у сукупності з іншими доказами у справі, а саме подвійною реєстрацією одного й того ж об`єкта нерухомості, суперечності у первинній документації, участю у реєстраційних діях осіб, які є фігурантами кримінальних проваджень, а також сумнівністю документів, покладених в основу формування спірного об`єкта, вказані обставини свідчать про наявність ознак штучного формування правового титулу на спірне майно.
Ухвалою Доброславського районного суду Одеської області від 11.05.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.07.2026 року.
У судовому засіданні, яке відбулось 09.07.2026 року, представник ОСОБА_1 – адвокат Томашевський Р.М., надав суду пояснення, в яких підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив суд їх задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_3 – адвокат Леписієнко І.О., прийняла участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. У своїх пояснення вона заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у додаткових поясненнях, просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. 
Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно до вимог п.п.1,2 ч.2 та п.п.1,2 ч.3 ст.223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.
Суд наголошує, що розгляд даної справи триває вже більше 2-х років. За цей час судом було надано можливість сторонам по справі у повній мірі реалізувати свої права щодо звернення до суду із заявами та клопотаннями.
Сторони своїми правами скористались у повному обсязі. Виклали свої правові позиції у заявах по суті справи та у клопотаннях, заявах та додаткових поясненнях. Всі процесуальні питання були розглянуті судом.
Підготовче провадження по справі було закрите судом ще 11.05.2026 року. 
З цього часу, сторони надали свої пояснення по суті заявлених позовних вимог, висловили свої думки щодо правових позицій один одного та підтримали заявлені позовні вимоги та заперечення.
Відповідно до ч.1, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом.
У зв`язку з викладеним, зважаючи на тривалий період розгляду справи, а також на те, що сторони по справі висловили свої позиції по суті спору, надали суду всі наявні у них докази та були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності учасників справи, які не з`явились у судове засідання, так як у справі достатньо матеріалів, які дають суду можливість ухвалити рішення по суті спору.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши докази, наявні в матеріалах справи у їх сукупності, а також надавши правову оцінку позиціям учасників, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 10 листопада 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., зареєстрований в реєстрі за №931.
Відповідно до п.2 договору купівлі-продажу від 10.11.2017 року, ОСОБА_6 продає та передає у власність, а ОСОБА_1 купує та приймає у власність квартиру під АДРЕСА_7 і сплачує за неї визначену цим договором грошову суму. 
Вищевказана квартира згідно з технічним паспортом, в цілому складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень, загальна площа вказаної квартири складає 25.4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м.
Згідно до п.3 договору купівлі-продажу від 10.11.2017 року, продаж квартири здійснено за 103 820,00 гривень, які продавець отримав від покупця до підписання цього договору у безготівковій формі. 
Підписанням цього договору продавець підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, а також відсутність будь-яких претензій фінансового характеру щодо розрахунку за цим договором.
Пунктом 4 договору купівлі-продажу від 10.11.2017 року визначено, що відповідно до звіту про оцінку майна, оціночна вартість вищевказаного нерухомого майна складає 103 820,00 гривень.
Право власності ОСОБА_1 на вищевказаний об`єкт нерухомості було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.11.2017 року, номер запису про право власності 23303367, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №103380255 від 10.11.2017 року.
Договір купівлі-продажу від 10.11.2017 року, на підставі якого ОСОБА_1 набув право власності на спірну квартиру, ніким не оскаржувався та недійсним судом не визнавався, а тому суд застосовує положення ст.204 ЦК України, яка передбачає презумпцію правомірності правочину та його обов`язковість та дійсність до тих пір, доки протилежне не буде встановлене судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Відповідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) вказано, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Оскільки матеріали справи не містять доказів визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним, сторони про це не зазначали у своїх поясненнях, а відповідачі не заявляли зустрічні позовні вимоги про визнання його недійсним, то суд приходить до висновку про те, що з 10.11.2017 року ОСОБА_1 є повноправним та одноосібним власником квартири АДРЕСА_7 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1375575951101.
Право власності ОСОБА_6 , яка продала спірну квартиру ОСОБА_1 , виникло на підставі того, що 04 серпня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Новий Район 1», в особі директора Лутченко Любові Олександрівни, яка діяла на підставі Статуту, та надалі іменується «Підприємство», з одного боку і ОСОБА_6 , надалі – «Пайовик», з іншого боку, які надалі спільно іменуються «Сторони», було укладено договір №04/08/16-Н про пайову участь у будівництві об`єкта нерухомого майна. (наділі – Договір №04/08/16-Н)
Відповідно до п.3.1. Договору №04/08/16-Н, в порядку та строки, передбачені даним Договором, Підприємство зобов`язується побудувати і здати в експлуатацію Об`єкт будівництва та передати у власність ОСОБА_8 , а пайовик зобов`язується прийняти Пай і сплатити Підприємству суму договору.
Пунктом 2.1. Договору №04/08/16-Н визначено, що об`єктом будівництва є – п`ятиповерховий трьох секційний житловий будинок, за адресою: АДРЕСА_11 ».
Зі змісту п.2.2. Договору №04/08/16-Н вбачається, що збудованим майном є: 2-га черга, секція В, нежитлове приміщення 03В, поверх 0, загальною площею 26,24 кв.м. (остаточна нумерація визначається після введення об`єкта будівництва в експлуатацію згідно з нормами чинного законодавства). Право власності пайовика на збудоване майно виникає в порядку визначеному законодавством України та даним Договором. До виникнення права власності Пайовика на Збудоване майно, як на нерухоме майно Пайовик не має прав користуватись збудованим майно, як нерухомістю.
Відповідно до п.4.3. Договору №04/08/16-Н, орієнтований термін закінчення будівництва та прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію четвертий квартал 2016 року.
Пунктом 6.1. Договору №04/08/16-Н встановлено, що після оплати 100% суми Договору і протягом 45 робочих днів з моменту прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію Підприємство передає Пайовикові Пай та документи, що підтверджують прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію, а Пайовик зобов`язується прийняти Пай та документи за актом прийому-передачі.
Відповідно до п.6.3. Договору №04/08/16-Н, оформлення права власності на Збудоване майно Пайовика здійснюється з видачою свідоцтва про право власності на це майно, як на об`єкт нерухомого майна, на підставі даного Договору, акту прийому-передачі паю та Сертифікату відповідності (іншого документа, який згідно з чинним законодавством буде підтверджувати прийняття Об`єкта будівництва в експлуатацію). У випадку, якщо відповідно до законодавства України на момент оформлення права власності Пайовика на Збудоване майно необхідно буде надати інші документи для оформлення права власності Пайовика на Збудоване майно, Підприємство зобов`язується забезпечити надання Пайовикові таких документів.
22 листопада 2016 року ТОВ «Новий Район 1» було закінчено будівництво об`єкта: «Будівництво п`ятиповерхового трьохсекційного житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_12 та зареєстровано в Департаменті ДАБІ в Одеській області декларацію про готовність до експлуатації об`єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, реєстраційний номер документу №ОД 143163271979.
22 грудня 2016 виконавчим комітетом Крижанівської сільської ради Лиманського району Одеської області було прийнято рішення 483 про надання поштових адрес п`ятиповерховому трьохсекційному багатоповерховому житловому будинку та квартирам, що в ній розташовуються, а також нежитловим приміщення.
Так зі змісту вищевказаного рішення вбачається, що розглянувши заяву директора ТОВ «Новий Район 1» Лутченко Л.Л. про надання адрес п`ятиповерховому трьохсекційному багатоповерховому житловому будинку та квартирам, що в нньому розташовуються, а також нежитловим приміщення за адресою: АДРЕСА_11 », керуючись Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Положенням «Про порядок присвоєння, зміни та аналювання адрес об`єктам нерухомого майна на території Крижанівської сільської ради», зі змінами, внесеними від 25.09.2013 року рішенням сорок другої сесії Крижанівської сільської ради №704-VI, виконавчий комітет Крижанівської сільської ради вирішив:
-надати адресу п`ятиповерховому трьохсекційному багатоповерховому житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_11 ,: АДРЕСА_2 .
-надати адресу квартирам, що розташовуються у п`ятиповерховому трьохсекційному багатоквартирному житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_11 : АДРЕСА_2 ,а, квартири з АДРЕСА_13 .
-надати адресу нежитловим приміщенням – коморам, що розташовуються у п`ятиповерховому трьохсекційному багатоквартирному житловому будинку розташованому за адресою: АДРЕСА_11 : АДРЕСА_2 ,а, нежитлові приміщення з АДРЕСА_14 .
У зв`язку з прийняттям Об`єкта будівництва в експлуатацію, 14.02.2017 року між ТОВ «Новий Район 1», в особі директора Клименко П.П., який діяв на підставі Статуту та ОСОБА_6 було складено акт прийому-передачі Пая №7Н до договору №04/08/16-Н.
Зі змісту даного акту вбачається, що Підприємство передало, а Пайовик отримав нежитлове приміщення №7Н відповідно до Договору про пайову участь у будівництва об`єкта нерухомого майна №04/08/16-Н від 04.08.2016 року. Характеристики приміщення: кількість поверхів у будинку – 5 (п`ять), поверх, на якому розміщене приміщення: 0 (нульовий), площа приміщення - 25,40 кв.м., кількість кімнат -1 (одна).
14 лютого 2017 року, між ТОВ «Новий Район 1», в особі директора Клименко П.П., який дія на підставі Статуту, що іменується далі «Підприємство», з одного боку, і ОСОБА_6 , далі – «Власник», з іншого боку, було укладено угоду про порядок проведення реконструкції, капітального ремонту та перепланування квартир (до Договору №04/08/16-Н) (надалі – Угода від 14.02.2017 року).
Відповідно до п.1.1. Угоди від 14.02.2017 року, за своїм правовим змістом ця Угода є додатковим зобов`язанням щодо порядку проведення реконструкції, капітального ремонту та перепланування квартири/нежитлового приміщення/комори, що знаходиться у будинку за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до Цивільного кодексу України.
15.09.2017 року ОСОБА_6 отримала від ТОВ «Новий Район 1» довідку за вих.№15/09, якою було підтверджено, що ОСОБА_6 виплатила Пай згідно Договору про пайову учать у будівництві об`єкта нерухомого майна №04/08/16-Н від 04.08.2016 року у повному обсязі. На дату 15.09.2017 року заборгованість відсутня.
На підставі висновку щодо технічної можливості зміни цільового призначення нежитлового приміщення №7Н в квартиру АДРЕСА_7 , виготовленого ТОВ «Південьжитлобуд», ОСОБА_6 було змінено цільове призначення нежитлового приміщення №7Н в житлову квартиру квартиру АДРЕСА_3 та проведена державна реєстрація права власності на квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №99987020 від 11.10.20217 року.
З вищевикладених фактичних обставин справи, судом встановлено, що замовником будівництва житлового будинку було ТОВ «Новий Район 1», яке водило будинок до експлуатації та присвоювало адресу будинку і передавало первинні права на квартири та нежитлові приміщення своїм пайовикам. 
Первинним власником об`єкта нерухомого майна (нежитлового приміщення) під №7Н, цільове призначення якого було змінено на житлове приміщення (квартира) під АДРЕСА_3 , була ОСОБА_6 , яка в подальшому зареєструвала своє право власності саме на квартиру АДРЕСА_3 та відчужила її на користь ОСОБА_1 .
Суд не погоджується з доводами представника відповідача  ОСОБА_2 – адвоката Вечерової Є.М., викладеними у відзиві на позовну заяву, про те що викликає сумнів достовірність документів, на підставі яких право власності на квартиру виникло у ОСОБА_6 , оскільки правовстановлюючі документи ОСОБА_6 не є предметом спору у даній справі, судом не надається правова оцінка таким документам, а доводи представника відповідача є лише припущенням, яке не підтверджено належними та допустимими доказами, зокрема, відповідним рішенням суду. 
При цьому, суд зазначає, що репутація державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_7 та інші цивільні чи кримінальні справи, в яких він фігурує, в даному випадку не мають жодного правового значення для вирішення даної цивільної справи.
В лютому 2024 року ОСОБА_1 стало відомо, що у вищевказаній квартирі знаходяться невідомі особи, які змінили замки в належній ОСОБА_1 квартирі та чинять йому перешкоди у доступі до належного позивачу майна. Також, ОСОБА_1 було повідомлено, що в даному будинку на 0 поверсі фактично відсутня однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м, власником якої є позивач, а наявна однокімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 25,4. кв.м., у тому числі житлова площа 18,0 кв.м, власником якої є ОСОБА_3 .
Судом встановлено, що за ОСОБА_3 зареєстроване право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що підтверджується інформаційною довідкою 366179612 від 16.02.2024 року.
Зі змісту даної довідки вбачається, що право власності ОСОБА_3 було зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 16.02.2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрованого в реєстрі за №185, який оспорюється позивачем та є предметом спору у даній справі.
Право власності ОСОБА_2 (попереднього власника квартири АДРЕСА_3 ) на спірне майно було зареєстроване на підставі наступних документів.
08.09.2017 року між СТ «Благосвіт» та ОСОБА_5 було укладено договір №38/ЖК про асоційоване членство в Споживчому товаристві та внесення пайового та цільового внесків до цільової програми «ЖИТЛО – в розтермінування».
Відповідно до п.1.2. Договору №38/ЖК, Пайовик зобов`язується прийняти участь в реалізації статутних цілей та задач Товариства шляхом внесення у повному обсязі свого Паю (згідно графіку), а Товариство зобов`язується за свій рахунок придбати квартиру у власність та по Договору користування надати Пайовику в користування з виплатою пая в розтермінування на строк 67,5 місяців. Після внесення ОСОБА_9 у повному обсязі, в обмін на внесений Пай, Товариство передає дану квартиру у власність Пайовика згідно акту приймання-передачі.
Згідно п.1.5 Договору №38/ЖК, по Договору безоплатного користування майном з правом викупу, Пайовик отримує в користування житлове приміщення (квартира АДРЕСА_15 на строк до 67 місяців. Вартість даного житлового приміщення (квартира) складає 585 000,00 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) грн, що в доларовому еквіваленті США по курсу НБУ складає 22 500,00 (двадцять дві тисяч п`ятсот) доларів США. Дана сума складається з пайового та цільового внеску. Загальний пайовий внесок (Пай) складає 468 000,00 (чотириста шістдесят вісім тисяч) грн., що в доларовому еквіваленті США по курсу НБУ складає 18 000,00 (вісімнадцять тисяч) доларів США, цільовий внесок в програму «ЖИТЛО – в розтермінування» складає 117 000,00 (сто сімнадцять тисяч) грн., що в доларовому еквіваленті США по курсу НБУ складає 4500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів США.
Як вбачається з квитанцій про оплату ОСОБА_5 пайового та цільового внеску, які були надані представником відповідача ОСОБА_2 разом з відзивом на позовну заяву, ОСОБА_5 сплатив на користь СТ «Блоагосвіт» грошові кошти в сумі 367 527,00 гривень. 
Тобто судом встановлено, що ОСОБА_5 не виконав свої зобов`язання по Договору №38/ЖК та не сплатив пайовий та цільовий внесок у повному обсязі.
Суд відхиляє твердження представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Вечерової Є.М., про повну оплату ОСОБА_5 грошових коштів по Договору №38/ЖК, оскільки вони спростовуються математичним підрахунком сум, вказаних в наданих представником квитанціях. Суд звертає увагу, що більшість із наданих стороною відповідача квитанцій повторюються та не можуть двічі зараховуватись як дві різні оплати.
17 грудня 2021 року між СТ «Благосвіт», ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду №1 до вищезазначеного договору, відповідно до якої відбулась заміна Пайовика в договорі №38/ЖК від 08.07.2017 року з ОСОБА_5 на ОСОБА_2 
10 березня 2023 року головою правління СТ «Благосвіт» Кальчевим В.М. була видана довідка за вих.№5 про повну виплату пая №79-4 К, згідно до якої СТ «Благосвіт» підтверджує, що ОСОБА_2 вступила в асоційовані члени товариства 17.12.2021 року (рішення Правління про прийняття в члени від 17.12.2021 року), здійснила повний розрахунок по договору №38/ЖК від 08.09.2017 року на загальну суму 585 000,00 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч) гривень 07.03.2023 року
Також вказано про те, що придбана квартира має наступні характеристики: однокімнатна квартира під АДРЕСА_7 , площею 25,4 кв.м.
10 березня 2023 року між СТ «Благосвіт» та ОСОБА_2 був укладений Акт приймання-передачі вищевказаної квартири.
На підставі вищевказаних документів, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_7 , площею 25,4 кв.м. було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 53046238, що підтверджується витягом №359406400 від 21.12.2023.
В подальшому, 16.02.2024 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округ Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №185.
Предметом вищевказаного договору стала квартира АДРЕСА_7 , загально площею 25,4 кв.м., житловою площею 18,0 кв.м.
Право власності ОСОБА_3 на вищезазначену квартиру було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.02.2024, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №366148648.
22.02.2024 року СТ «Благосвіт» було надано представнику ОСОБА_1 відповідь за вих.№22/02/24 на адвокатський запит №1/24 від 21.02.2024. 
Зі змісту даної відповіді вбачається, що дійсно 08.09.2017 року між СТ «Благосвіт» та ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) був укладений договір №38/ЖК про асоційоване членство в Споживчому товаристві та внесення пайового та цільового внесків до цільової програми «ЖИТЛО – в розтермінування».
Згідно до п.1.1. та п.1.2. вказаного Договору СТ «Благосвіт» зобов`язалось за свій рахунок придбати квартиру у власність і по договору користування надати ОСОБА_10 в користування з виплатою ОСОБА_11 в розстрочку на строк 67,5 місяців.
СТ «Благосвіт» мало намір купити у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_7 та передати її у користування ОСОБА_5 .
Проте станом на 22.02.2024 року, СТ «Благосвіт» не придбало (не купило) у ОСОБА_1 вказану квартиру та не передавало її у користування ОСОБА_5 , а пайовик ОСОБА_5 не оплачує свої пайові внески.
Також повідомлено, що СТ «Благосвіт» не укладало Додаткову угоду №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 .
СТ «Благосвіт» не видавало ОСОБА_2 довідку за вих.№5 від 10.03.2023 року про повну виплату пая №79-4 К. 
У споживчому товаристві відсутній пайовик ОСОБА_2 . 
Вона ніколи не вступала до товариства, заяву на вступ не писала, а правління товариства ніколи не приймало рішення про прийняття її до товариства.
СТ «Благосвіт» не укладало Акт приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року із ОСОБА_2 .
ОСОБА_2 не сплачувала пайові внески та цільові внески по Договору №38/ЖК від 08.09.2017 року про асоційоване членство в Споживчому товаристві, оскільки ніколи не була членом товариства.
СТ «Благосвіт» не передавало ОСОБА_2 квартиру під АДРЕСА_7 , площею 25,4 кв.м.;
СТ «Благосвіт» не є замовником будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 ;
СТ «Благосвіт» не мало права розпоряджатись ані квартирою під АДРЕСА_3 , ані квартирою під АДРЕСА_7 , площею 25,4 кв.м., оскільки ще не купило вказану квартиру у власника – ОСОБА_1 ;
Також СТ «Благосвіт» було повідомлено, що ніколи не укладало із ТОВ «Новий Район 1» (ідентифікаційний код юридичної особи: 39838172) договір асоційованого членства в дольовій участі у будівництві №5/18-НП від 07.09.2016 року та акт приймання-передачі від 19.12.2016 року.
Суд не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_2 про те, що інформація, викладена у відповіді на адвокатський запит за вих. №1/24 від 21.02.2024 з СТ «Благосвіт» є недостовірною і такою, що суперечить реальним обставинам справи та наявним документам, оскільки у позивача наявний оригінал вказаної відповіді; відповідачем не надано суду жодного доказу на спростовування достовірності такої відповіді; а також оскільки зміст відповіді відповідає первинним документам виникнення права власності, з яких судом встановлено, що у ОСОБА_1 право власності виникло ще у листопаді 2017 році і з цього часу до будь-яких осіб, в тому числі і до СТ «Благосвіт», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 тощо, не переходило, а тому такі обставини очевидно свідчать про те, що ОСОБА_2 не могла набути у грудні 2023 року право власності на квартиру, яка належала ОСОБА_1 . 
Згідно висновку експерта №24-6846 від 27.11.2025, наданого судовим експертом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Ольгою Джум, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, у кримінальному провадженні №12024163510000217 від 19.03.2024, в результаті співставлення даної на дослідження технічної документації на квартиру  АДРЕСА_9 Одеської області, загальною площею 25,4 кв.м., у тому числі житлова 18,0 кв.м., згідно копії технічного паспорта від 06.10.2017, виготовленого ТОВ «ПІВДЕНЬЖИТЛОБУД», та квартиру під   АДРЕСА_10 Одеської області, загальною площею 25,4 кв.м., у тому числі житлова 18,0 кв.м., згідно копії технічного паспорта від 15.12.2023, виготовленого ТОВ «Одеське бюро технічної інвентаризації», а також результатів візуально-інструментального огляду при натурному обстеженні встановлено, що вищевказані приміщення являються одним і тим самим об`єктом нерухомості (однією і тією ж самою квартирою).
Учасники справи з вказаним висновком експерта погодились, заперечень щодо нього не висловлювали, клопотань про призначення експертизи, призначення повторної чи додаткової експертизи суду не заявляли.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Згідно із статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1-3 ст.102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
У постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц, від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17, від 23 листопада 2022 року у справі №761/4564/19, від 03 квітня 2024 року у справі № 522/16529/20, від 03 липня 2024 року у справі №756/11081/20, викладено правові висновки про те, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку.
У постанові Верховного Суду від 08 вересня 2022 року у справі №125/1501/20-ц вказано на допустимість висновку експерта складеного в межах кримінального провадження, як письмового доказу у цивільній справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений.
У постанові від 15 квітня 2021 року у справі №759/15556/18 Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи у цивільній справі.
Отже, висновок експерта, підготовлений в межах кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, може бути визнаний доказом у цивільній справі, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільній справі, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду цієї справи вирок у кримінальному провадженні не ухвалено.
Саме така правова позиція підтримується Верховним судом і по теперішній час. Верховний суд від неї не відступав.
Висновок експерта №24-6846 від 27.11.2025 містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі (визначає, що квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_3 та квартира АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 , є однією і тією ж квартирою), висновок наданий атестованим судовим експертом ОНДІСЕ, який був попереджений про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку. 
На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що Висновок експерта №24-6846 від 27.11.2025 є належним та допустимим письмовим доказом у справі і йому має бути надана правова оцінка.
У зв`язку з однозначним висновком експерта щодо ідентичності квартири, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 та за ОСОБА_3 , суд відхиляє доводи представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Леписієнко І.О., які викладені в додаткових поясненнях, про те, що позивач не довів ключового - безспірного та належного виникнення у нього права саме на той об`єкт нерухомості, який є предметом спору. 
Суд також не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_3 – адвоката Леписієнко І.О., які викладені в додаткових поясненнях, про те, що позивачем не доведено законність набуття ним права власності на квартиру, оскільки право власності ОСОБА_1 виникло на підставі договору купівлі-продажу від 10.11.2017 року, який є чинним по теперішній час і ніким не оскаржений.
Таким чином, з встановлених судом обставин вбачається, що у ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру виникло ще у листопаді 2017 році і з цього часу до будь-яких осіб, в тому числі і до СТ «Благосвіт», ОСОБА_5 , ОСОБА_2 тощо, не переходило, а тому ОСОБА_2 не могла набути у грудні 2023 року право власності на квартиру, яка належала ОСОБА_1 . 
Укладаючи з ОСОБА_3 оскаржуваний договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 , без згоди справжнього власника даного нерухомого майна та поза його волею, здійснила відчуження нерухомого майна на підставі документів, які не наділяли ОСОБА_2 правом власності на спірну квартиру змінивши номер спірної квартири з реального АДРЕСА_1 (для надання вигляду, що це інша квартира), що призвело до переходу права власності на спірну квартиру до ОСОБА_3 .
Надаючи правову оцінку позовній вимозі про скасування рішення державного реєстратора, суд зазначає наступне.
21 грудня 2023 року державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу І.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 70821979 від 21.12.2023 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_7 за ОСОБА_12 .
Вказане рішення було винесено державним реєстратором з зазначенням підстави набуття ОСОБА_2 права власності на вищевказане майно на підставі:
Технічного паспорту (витяг з ЄДЕССБ), серія та номер: ТІ01:1000-6381-2485-2842, виданий 15.12.2023 року, видавник: ЄДССБ; договір про пайову участь, серія та номер: 38/ЖК, виданий 08.09.2017 року, видавник: Споживче товариство «Благосвіт»; додаткова угода серія та номер №1, видана 17.12.2021 року, видавник Споживче товариство «Благосвіт», документ, що підтверджує наявність факту виконання умов правочину, довідка серія та номер 5, видана 10.03.2023 року, видавник Споживче товариство «Благосвіт», акт приймання-передачі, серія та номер: б/н, виданий 10.03.2023 року, видавник Споживче товариство «Благосвіт».
Як зазначалось судом вище, у відповіді за вих.№22/02/24 від 22.02.2024 року зазначено, що СТ «Благосвіт» не видавало ОСОБА_2 довідку за вих.№5 від 10.03.2023 року про повну виплату пая №79-4 К. У споживчому товаристві відсутній пайовик ОСОБА_2 . Вона ніколи не вступала до товариства, заяву на вступ не писала, а правління товариства ніколи не приймало рішення про прийняття її до товариства.
Більш того, СТ «Благосвіт» не укладало Додаткову угоду №1 до договору №38/ЖК від 08.09.2017 року із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та не укладало Акт приймання-передачі квартири від 10.03.2023 року.
Таким чином, суд приходить до висновку, що право власності ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі документів, які не видавались СТ «Благосвіт», а тому рішення державного реєстратора, яке було прийняте на підставі вищевикладених документів є таким, що прийняте без наявних для того правових підстав.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу від 16.02.2024 року, зареєстрованого в реєстрі за №185, недійсним, суд приходить до наступних висновків.
Згідно до ч.1 та ч.2 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст.655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 658 встановлено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
З встановлених судом фактичних обставин вбачається, що ОСОБА_2  на момент укладення договору купівлі-продажу не була власником спірної квартири та не мала права її відчужувати. 
Разом із тим, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 5 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок про те, що у випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними.
Одночасно суд враховує, що власник із дотриманням правил статей 387 -388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. 
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив.
Подібні правові висновки є усталеними та містяться, зокрема, але не виключно, у численних постановах Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 71, 76), від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17 (пункти 55-57), від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17 (пункти 120-121, 123-124), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункти 101, 103), від 05.10.2021 у справі № 910/18647/19 (пункти 9.32-9.33, 9.38), від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц (пункти 86-87), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153-154, 167-168), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15.02.2023 у справі № 910/18214/19 (пункт 9.47)).
Оскільки ОСОБА_1 не є стороною даного правочину то він не вправі просити визнати цей самий правочин недійсним і застосовувати наслідки недійсності.
Тому в цій частині позовні вимоги не засновані на законі і не підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги витребування спірного нерухомого майна суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Зі змісту ст.387 ЦК України вбачається, що власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння.
Статтею 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з статтею 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Вказану позицію підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача.
30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України.
Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України.
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України майно, відчужене особою, яка не мала на це права, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18).
Частина 1 ст.388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).
У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна 
Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)).
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)) суд дійшов до висновку, що можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).
Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.
Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) вказано, що «можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України)».
Судом встановлено, що після реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 , змінився її набувач. Зокрема, згідно договору купівлі-продажу від 16.02.2024 року, теперішнім власником квартири АДРЕСА_7 є ОСОБА_3 .
Тобто, спірне майно за відплатним договором придбане ОСОБА_3 у ОСОБА_2 як особи, яка не мала права його відчужувати, тому ОСОБА_1 має право витребувати це майно від набувача, оскільки вищевказана квартира вибула з володіння власника, не з його волі, а шляхом надання для державної реєстрації документів, на підставі яких у ОСОБА_2 право власності не виникло, та шляхом штучного зміни номеру квартири з реального АДРЕСА_1 .
Враховуючи вищевикладене, позовна вимога ОСОБА_1 про витребування квартири на його користь у цій справі містить легітимну мету та є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки позивача з порушенням вимог закону було позбавлено права на належне йому майно, а отже, дана вимога повністю відповідає завданням цивільного судочинства, а саме ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Близькі за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95, 96), від 30.06.2020 р. у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29).
У такий спосіб, внесення державним реєстратором до реєстру запису про право власності є офіційним підтвердженням існування юридичного факту права власності відповідно до підстав, передбачених положеннями чинного законодавства, але такий факт не створюється реєстраційною дією реєстратора.
Абзацом 1 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абзац 2 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними (абзац 3 частини 3 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").
Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Верховний Суд у постанові від 10.11.2021 у справі № 910/8060/19 вказав, що під ефективним способом слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Під ефективністю судового захисту розуміється спроможність судового рішення (за наслідками його виконання) призвести до усунення невизначеності у праві позивача та відновити права та законні інтереси особи, на захист яких було подано відповідний позов.
Поняття ефективний засіб передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому ефективний засіб це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними (рішення Європейського суду з прав людини від 31.07.2003 у справі Дорани проти Ірландії (Doran v. Ireland)).
Ефективність означає як попередження стверджуваного порушення чи його продовження, так і надання відповідного відшкодування за будь-яке порушення, яке вже відбулося (рішення ЄСПЛ від 26.10.2000 у справі Кудла проти Польщі (Kudla v. Poland)).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 05.04.2005 у справі Афанасьєв проти України зазначено, що засіб захисту, що вимагається, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Пунктом 77 Порядку Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою КМУ №1127 від 25.12.2015 року (далі по тексту – Порядок №1127), встановлено, що державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться відповідно до статті 331 Цивільного кодексу України щодо особи, яка здійснювала будівництво такого об`єкта (замовник будівництва), чи у випадку, передбаченому статтею 332 Цивільного кодексу України, - щодо особи, яка є власником закінченого будівництвом об`єкта, реконструкція якого проводилася, якщо інше не встановлено договором або законом. Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт проводиться за наявності відомостей про технічні характеристики такого закінченого будівництвом об`єкта, про прийняття його в експлуатацію та про присвоєння адреси (крім випадку проведення реконструкції об`єкта, що не має наслідком його поділ, виділ частки або об`єднання), отриманих державним реєстратором з Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. У разі коли закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва є складовою частиною будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, відомості про прийняття в експлуатації та про присвоєння адреси отримуються щодо будинку, будівлі або споруди, складовою частиною яких є такий об`єкт, а щодо відповідної складової частини будинку, будівлі, споруди - відомості про присвоєння адреси такій частині. Державна реєстрація права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті реконструкції проводиться також за наявності відомостей про державну реєстрацію права власності на такий об`єкт відповідно до законодавства до проведення його реконструкції. Підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт є відсутність однієї і більше відомостей, передбачених цим пунктом, крім випадків, передбачених пунктами 78, 79 та 80 цього Порядку.
Згідно до п.81 Порядку №1127, у разі коли право власності на закінчений будівництвом об`єкт відповідно до договору або закону набувається іншими особами, відмінними від замовника будівництва, або відповідно до договору набувається у спільну власність замовником будівництва та іншими особами, державному реєстратору подається відповідний договір, що передбачає набуття права власності на закінчений будівництвом об`єкт іншою особою, відмінною від замовника будівництва, або набуття права спільної власності замовника будівництва та іншої особи, чи у випадках, передбачених законом, інший документ, що підтверджує факт набуття права власності іншою особою, відмінною від замовника будівництва. Якщо договір, за яким набувається право власності на закінчений будівництвом об`єкт іншими особами, відмінними від замовника будівництва, укладено не з відповідним замовником будівництва, державному реєстратору подаються договори, на підставі яких встановлюється послідовність переходу майнових прав на такий об`єкт від замовника будівництва до інших осіб та в подальшому до набувача права власності на закінчений будівництвом об`єкт. У разі участі особи у фонді фінансування будівництва документом, що підтверджує набуття у власність закріпленого за особою завершеного будівництвом об`єкта, є видана управителем такого фонду довідка про право довірителя на набуття у власність об`єкта інвестування. У разі участі особи у діяльності кооперативу документом, що підтверджує набуття у власність членом кооперативу завершеного будівництвом об`єкта, є видана таким кооперативом довідка про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі.
З аналізу п.77 та п.81 Порядку №1127 вбачається, що для первинної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна (ст..331 ЦК України) за особою, яка не є замовником будівництва, реєстратор зобов`язаний встановити правовий зв`язок особи, яка набуває право власності, із замовником будівництва об`єкта та отримати від заявника всі документи, які зазначені в п.77.
Проте, ОСОБА_4 було надано державному реєстратору документи про отримання квартири від СТ «Благосвіт», яке ніколи не було замовником будівництва будинку (не отримувало дозвіл на будівництво, не будувало його та не вводило до експлуатації), в якому розташована спірна квартира. Жодних документів, які підтверджують факту передачі майнових прав на квартиру від ТОВ «Новий Район 1» до СТ «Благосвіт» Набока Оксана реєстратору не надавала.
Таким чином, державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу І.С. повинна була прийняти рішення про відмову у державній реєстрації прав, оскільки заявником не були подані документи, які підтверджують факт виникнення права власності на квартиру.
В відповідно до п.1 та п.4 ч.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи. Отримані відомості долучаються до відповідної заяви, зареєстрованої у Державному реєстрі прав. Перелік державних електронних інформаційних ресурсів, які використовуються для проведення реєстраційних дій, визначається Кабінетом Міністрів України в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.
Згідно до п.3 та п.4 чт.1 ст.24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підстави для відмови в державній реєстрації прав: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.
Відповідно до ч.2 ст.24 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
Згідно абз.2 ч.3 ст.26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вказаного Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними..
З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, а саме того, що на теперішній час фактично існує подвійна реєстрація одного й того ж самого об`єкту нерухомого майна, з метою недопущення порушення прав власника ОСОБА_1 в майбутньому та з метою виключення можливості двоякого сприйняття власника квартири третіми особами, суд приходить до висновку, що в даному випадку скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації права власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 є необхідним та належним способом захисту права власності ОСОБА_1 , оскільки станом на сьогодні наявні ситуація, коли щодо одного і того самого об`єкта нерухомості наявні два різних записи про право власності та присвоєно різні реєстраційні номери одного і того самого об`єкта нерухомого майна, що створює ОСОБА_1 перешкоди у реалізації його права власності.
Тому ці вимоги позову слід задовольнити повністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням перекладачів.
Частинами 1-3 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 239,20 (чотири тисяч двісті тридцять девять) гривень 20 копійок.
Крім того, позивачем понесені судові витрати пов`язані із залученням перекладача для перекладу документів офіційну мову республіки Молдова для відповідача ОСОБА_2 у розмірі 10 125,00 гривень, що підтверджується платіжними інструкціями від 27.03.2024 року.
Загальний розмір судових витрат становить 14 364,20 гривень.
Задоволено дві вимоги позову з трьох.
Тому судові витрати підлягають задоволенню частково в сумі 9480,37 грн. які мають бути покладені на відповідачів в рівних частках.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.1, 2, 3, 13, 19, 42, 43, 48, 49, 59, 76-81, 82, 89, 95, 102, 106, 110, 141, 209, 223, 224, 247, 258-259, 263-265, 268, 274, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни про скасування рішення, визнання недійсним правочину та витребування майна із чужого незаконного володіння задовольнити частково .
Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) квартиру АДРЕСА_16 області.
Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Георгіу Ірини Сергіївни про реєстрацію прав та їх обтяжень від 21.12.2023 року, індексний номер: 70821979.
У задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16.02.2024 року, укладений між ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю., зареєстрований в реєстрі за №185, - відмовити.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Гергіу Ірини Сергіївни (68640, Одеська обл., Ізмаїльський р-н., смт. Суворове, вул. Пушкіна, буд.47) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) суму понесених судових витрат у розмірі 9480,37 грн. тобто з кожного по 3 160,12 грн.
Решту витрат віднести на рахунок позивача
Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення суду складений 09.07.2026 року.

Суддя 	В. К. Барвенко