ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року 	м. Полтава	Справа № 440/729/26	
Полтавський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Ясиновського І.Г., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій та скасування постанови, 

В С Т А Н О В И В:

До Полтавського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надалі також - позивач) до Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (надалі також - відповідач), у якій просила:
визнати незаконними дії Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі старшої державної виконавиці Тюлюбаєвої Катерини Дмитрівни, щодо винесення 16.01.2026 постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 76820321;
скасувати постанову від 16.01.2026 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 76820321, як незаконну.
Позов обґрунтований тим, що 21.01.2025 Державним виконавцем винесено постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 76820321 з ОСОБА_1 в сумі 1552,88 грн. Однак, Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 у справі №440/1254/25 визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тюлюбаєвої Катерини Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 21 січня 2025 року ВП №76820321 в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1423,47 грн. 11.04.2025 начальником Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Чекальським С.Б. у виконавчому провадженні № 76820321 винесено постанову про скасування постанови Державного виконавця від 21.01.2025 про стягнення виконавчого збору. В подальшому Державним виконавцем у порушення норм ст. 27 Закону України “Про виконавче провадження” та п. 6 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, 16.01.2026 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 1294,07 грн. та постановою від 16.01.2026 Державним виконавцем внесено виправлення в суму стягнення виконавчого збору на 1164,66 грн. Натомість станом на 16.01.2026 у Державного виконавця у виконавчому провадженні №76820321 відсутнє право на винесення постанови про стягнення виконавчого збору з підстав описаних Державним виконавцем в мотивувальній частині своєї постанови, так як останнім порушується принцип відкриття виконавчого провадження при наявності рішення суду про надання розстрочки сплати заборгованості. 
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, витребувано докази.
Відповідач своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, направив копію виконавчого провадження №76820321.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності приватного виконавця визначені статтею 287 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до частини четвертої якої адміністративна справа вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі. 
При цьому, як передбачено частиною першою статті 269 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах, визначених, зокрема, статтею 287 цього Кодексу, заявами по суті справи є позовна заява та відзив на позовну заяву (відзив).
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Згідно з частиною четвертою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця вирішується судом протягом десяти днів після відкриття провадження у справі.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2022 року у справі №527/618/20 первісний позов Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто солідарно із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по Кредитній угоді №0239-2001 в загальній сумі 11346,12 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі судовий збір в розмірі 2102,00 грн. та судові витрати у розмірі 2080,70 грн. В задоволені інших позовних вимог відмовлено. У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 , в особі представника Халявки Ігоря Миколайовича до Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, за участю третьої особи: ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину щодо поруки, згідно заяви ОСОБА_2 від 01.10.2001 відмовлено /https://reyestr.court.gov.ua/Review/106111502/.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 березня 2023 року у справі №527/618/20 апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15 серпня 2022 року в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором та судового збору скасовано. У задоволенні позову Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Стягнуто з Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на користь держави судовий збір передбачений за подачу апеляційної скарги в розмірі 1576 грн. 50 коп. /https://reyestr.court.gov.ua/Review/110037606/.
Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року у справі №527/618/20 заяву адвоката Халявка Ігора Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про визнання виконавчих документів такими, що не підлягають виконанню, задоволено частково. Розстрочено виконання рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15.08.2022 у справі № 527/618/20 про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованості по кредитній угоді №0239-2001 несплаченої суми частинами одинадцять платежів по 1294,07 грн. та останній платіж 294,05 гр. до 14 листопада 2025 року. В іншій частини відмовлено. /а.с. 31/.
Ухвалою Глобинського районного суду Полтавської області від 11 лютого 2025 у справі №527/618/20 виправлено описку в ухвалі Глобинського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року по справі за заявою адвоката Халявка Ігоря Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду. Викладено перший та другий абзац резолютивної частини ухвали в наступній редакції: 
«Заяву адвоката Халявка Ігора Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 про розстрочку виконання рішення суду, задоволено частково. Розстрочено виконання рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 15.08.2022 у справі №527/618/20 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованості по кредитній угоді №0239-2001 несплаченої суми частинами одинадцять платежів щомісячно по 1294,07 грн. та останній платіж 1294,05 гр. до 14 листопада 2025 року.». В іншій частині ухвали суду залишено без змін /а.с. 30/.
18.11.2024 Полтавським апеляційним судом видано виконавчий лист №527/618/20 про стягнення із ОСОБА_1 (Полтавська область Глобинський район, с. Гриньки, рнокпп: НОМЕР_1 ) на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (36011, м. Полтава, вул. Міщенка, 2, ЄДРПОУ: 30063321) заборгованість по Кредитній угоді №0239-2001 в загальній сумі 11346,12 грн.; стягнення з ОСОБА_1 (Полтавська область Глобинський район, с. Гриньки, рнокпп: НОМЕР_1 ) на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (36011, м. Полтава, вул. Міщенка, 2, ЄДРПОУ: 30063321) судовий збір у розмірі 2102,00 грн. та судові витрати у розмірі 2080,70 грн /а.с. 39-40/.
Виконавчий лист №527/618/20, виданий Полтавським апеляційним судом 18.11.2024, звернутий стягувачем до примусового виконання, про що подано заяву вх. №3 від 20.01.2025 /а.с. 38/.
Постановою старшого державного виконавця Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тюлюбаєвою К.Д. від 20.01.2025 ВП №76820321 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №527/618/20, виданого Полтавським апеляційним судом 18.11.2024, про стягнення із ОСОБА_1 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по Кредитній угоді №0239-2001 в загальній сумі 11346,12 грн.; стягнення з ОСОБА_1 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі судовий збір у розмірі 2102,00 грн. та судові витрати у розмірі 2080,70 грн. /а.с. 41/.
21.01.2025 старшим державним виконавцем Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тюлюбаєвою К.Д. прийнято постанову про стягнення виконавчого збору від 21.01.2025 ВП№76820321, якою стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 1552,88 грн. /а.с. 43/. Вказана постанова вмотивована частиною 4 статті 27 Закону України "Про виконавче провадження". 
Не погодившись із постановою про стягнення виконавчого збору від 21.01.2025 ВП№76820321, позивач звернувся до суду.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 у справі №440/1254/25, серед іншого, визнано протиправною та скасовано постанову старшого державного виконавця Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Тюлюбаєвої Катерини Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 21 січня 2025 року ВП №76820321 в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1423,47 грн /а.с. 98-102/.
В подальшому в межах виконавчого провадження 16.01.2026 винесено постанову про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору в сумі 1294,07 грн та постановою від 16.01.2026 Державним виконавцем внесено виправлення в суму стягнення виконавчого збору на 1164,66 грн /а.с. 168-169/.
Не погоджуючись з такою постановою, позивач звернулась до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам та доводам учасників справи, викладеним у заявах по суті та які мають значення для правильного вирішення спору, суд виходить з наступного.
Спірні правовідносини регулюються положеннями Закону України "Про виконавче провадження" №1404-VІІІ від 02 червня 2016 року /надалі – Закон № 1404-VІІІ (у відповідній редакції)/.
Статтею 1 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Частиною першою статті 13 Закону №1404-VІІІ передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною першою та пунктом першим частини другої статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (ч. 5 ст. 26 Закону №1404-VIII).
Відповідно до статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби (ч. 1).
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів (ч. 2).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів) (ч. 4).
Відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Разом з тим, обов`язок щодо стягнення виконавчого збору виникає у разі закінчення виконавчого провадження, у якому не сплачений виконавчий збір, з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII.
У відповідності до пункту 9 частини першої статті 39 Закону N 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
При цьому, за змістом частини 9 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збірне стягується у разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 цього Закону, якщо рішення було виконано до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.
Так, Законом № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збірне стягується у разі добровільного виконання рішення суду до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження починається примусове виконання рішення суду, за яке передбачено стягнення виконавчого збору у визначеному законом розмірі.
Положеннями частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збірне стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Таким чином, у разі закінчення виконавчого провадження, у якому не сплачений виконавчий збір, з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить постанову про стягнення виконавчого збору не пізніше наступного робочого дня з дня закінчення виконавчого провадження.
За визначенням частини 1 статті 27 Закону № 1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби.
Обов`язковою передумовою стягнення виконавчого збору є вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень.
Аналіз наведених вище положень Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Останнє виконавець розпочинає на підставі виконавчого документа, а тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору, а також із закінченням виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа.
Державним виконавцем було винесено постанову про стягнення виконавчого збору від 21 січня 2025 року ВП №76820321, яка була винесена одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.
Проте в межах виконавчого провадження 76820321 відповідна постанова від 21 січня 2025 року ВП №76820321 в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 1423,47 грн рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 28.03.2025 у справі №440/1254/25 визнана протиправною та скасована /а.с. 98-102/.
Водночас, при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 16.01.2026 у виконавчому проваджені №76820321 судом не встановлено передумов, передбачених Законом №1404-VIII, які надають право виконавцю приймати постанову про стягнення виконавчого збору, з огляду на те, що станом на 16.01.2026 у матеріалах виконавчого провадження відсутні докази про: відкриттям виконавчого провадження або закінченням виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, що свідчить про недотримання вказаних вище вимог законодавства державним виконавцем.
З огляду на відсутність доказів на підтвердження закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа, при винесенні постанови про стягнення виконавчого збору від 16.01.2026 відповідач діяв не в межах та не на підстави діючого законодавства, відтак відповідна постанова підлягає визнанню протиправною та скасуванню.
Відтак, у разі наявності в матеріалах виконавчого провадження підстав для стягнення з боржника виконавчого збору, то право на винесення відповідної постанови у виконавця виникне в момент закінченням виконавчого провадження або повернення виконавчого документа. 
Також, позовна заява містить вимогу: визнати незаконними дії Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в особі старшої державної виконавиці Тюлюбаєвої Катерини Дмитрівни, щодо винесення 16.01.2026 постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 76820321", що є такою, що задоволенню не підлягає з огляду на те, що вчинення дій суб`єктом владних повноважень є способом реалізації наданої суб`єкту владних повноважень компетенції. Здійснення дії являє собою процес реалізації наданих законом функцій суб`єкту владних повноважень.
Отже, адміністративний позов підлягає частковому задоволенню.
Згідно з частиною першою статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
За подання позову до суду позивач поніс витрати у вигляді сплати судового збору у сумі 1064,96 грн /зв.а.с.5/. 
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, ч. 8 ст. 139 КАС України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд бере до уваги те, що спір у даній справі виник внаслідок неправильних дій відповідача щодо перерахунку пенсії, відтак суд вважає за можливе на підставі частини 8 статті 139 КАС України покласти на відповідача1 судові витрати позивача повністю.
Отже, суд вважає за необхідне стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача1 на користь позивача витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн.
Щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, то суд зазначає, що позивачем у позові зазначено, про орієнтовний розмір витрат, які він може понести у зв`язку з розглядом даної справи, що включає оплату правничої допомоги адвоката у розмірі 10000,00 грн.
Оцінюючи таке твердження, суд зауважує, що Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2019 року у справі №826/15063/18 та від 22 жовтня 2021 року у справі №160/7922/20 виходив з того, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналізом положень статті 134 КАС України колегія суддів дійшла висновку, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права, оскільки зі змісту вказаних норм процесуального права можна зробити висновок, що достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії.»
Адвокат не надав у строки визначені Кодексом адміністративного судочинства України документи необхідні для підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, а також докази, які підтверджують неможливість їх подання до дати розгляду справи по суті.
За приписами частини 1 статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), що визначено частиною 7 статті 139 КАС України.
У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 640/6209/19 Верховний Суд зазначав, що за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. 
Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252). Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку, визначеному статтею 252 КАС України.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Частинами третьою-п`ятою статті 143 КАС України встановлено, що якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду в ухвалі від 07 липня 2023 року у справі № 340/2823/21 зробив такі правові висновки. Частина сьома статті 139, частини третя, четверта статті 143 КАС України містять приписи, які дозволяють стороні надати суду докази, які підтверджують витрати на правничу допомогу, протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи, але за умови, що ця сторона зробить про це відповідну заяву до закінчення судових дебатів. Вказівка у частині сьомій статті 139, частині третій статті 143 КАС України на судові дебати, до закінчення яких сторона може заявити суду прохання (вимогу, клопотання) про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, потрібно розуміти не як єдино можливу стадію розгляду справи по суті, на якій дозволяється повідомити суду про цю обставину. Це є останнім етапом - перед виходом суду до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення за наслідками розгляду справи - для того, щоб сторона могла заявити про необхідність подати докази на підтвердження розміру понесених витрат, які підлягають розподілу за наслідками розгляду справи. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу. Коли йдеться про розподіл витрат, понесених на професійну правничу допомогу, то ініціювати це питання має сторона, яка понесла ті витрати, й для цього треба щонайменше заявити/повідомити суду касаційної інстанції про необхідність їх розподілу за наслідками розгляду справи. Власне з цим - з об`єктивованою формою вираження наміру сторони щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу ще до завершення розгляду справи (чи то в порядку письмового провадження, чи в судовому засіданні) - пов`язується можливість як потім подати протягом п`яти днів докази на підтвердження цих витрат, так і ухвалення на цій підставі додаткового судового рішення відповідно до статті 252 КАС України.
Системний аналіз вищенаведених норм права, з врахуванням правових висновків Верховного Суду, дає підстави для висновку, що під час розгляду справи судом, останній зобов`язаний у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, вирішити питання розподілу усіх судових витрат, про які заявила сторона, з урахуванням результату розгляду справи. 
За загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. 
Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду – тобто докази неможливості їх подання до розгляду справи по суті без призначення судового засідання (у цьому випадку тридцять днів із дати відкриття провадження).
Адвокат не зазначає, у чому полягала об`єктивна непереборна можливість надати договір про правничу допомогу, акт надання послуг у строки визначені КАС України.
У такому випадку суд не має правових підстав для розгляду питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, а його вирішення відкладається не більше ніж як на п`ятнадцять днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно, перевірці і оцінці підлягають такі обставини (у сукупності): 
(1) наявність безпосередньої правової вимоги про здійснення розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи; 
(2) наявність відповідної заяви про надання доказів понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відсутність першої з цих обставин унеможливлює взагалі вирішення судом питання про розподіл судових витрат як у судовому рішенні за результатом розгляду справи, так і в порядку, визначеному статтею 252 КАС України. 
Відсутність же другої обставини (за наявності першої) унеможливлює відкладення відповідно до вимог частин третьої-п`ятої статті 143 КАС України вирішення питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, у зв`язку з чим є підставою для вирішення судом цього питання саме у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи, на підставі наявних в матеріалах справи доказів.
Прийняття судового рішення про розподіл витрат на професійну правничу допомогу після розгляду справи (апеляційного або касаційного перегляду) може мати місце лише за умови, що сторона до закінчення судових дебатів у справі (якщо справа розглядається у загальному позовному провадженні) або (як висловлено Верховним Судом) не пізніше закінчення розгляду справи, якщо справа розглядалась у спрощеному позовному провадженні, звернеться до суду із заявою про те, що вона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі (до закінчення розгляду справи спрощеному позовному провадженні) надати суду докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат.
Таким чином, рішення про розподіл судових витрат приймається судом один раз:
або при вирішенні спору по суті, 
або шляхом прийняття додаткового рішення. 
Повторна оцінка доказів або їх частини шляхом прийняття додаткового рішення після ухвалення основного рішення про розподіл судових витрат означатиме можливість фактичної зміни останнього, що не передбачене положеннями КАС України.
Суд звертає увагу, що розгляд даної справи відбувався у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, що не передбачає проведення судових дебатів. 
Разом з тим, до позовної заяви наданий лише ордер про надання правової допомоги адвокатом та свідоцтво про здійснення адвокатської діяльності, натомість акт приймання-передачі послуг суду не наданий, як і договір про надання правничої допомоги адвокатом позивачу. 
Жодних заяв із належними доказами про неможливість надання доказів понесення витрат на правничу допомогу до ухвалення судового рішення від представника позивача не надходило.
Відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн, то всупереч вимогам ч.1 ст.77 КАС України такі витрати не підтверджені належними та допустимими доказами у строк визначений КАС України для цієї категорії справ.
Відтак, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу.
З даного приводу суд звертає увагу на правовий висновок колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 25 липня 2023 року по справі №340/4492/22. Згідно з ним безперечно, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб не дає особі цілковитого розуміння, у який саме день розгляд справи буде закінчено, однак, не позбавляє особу права подати відповідну заяву зокрема одночасно із поданням позову, відповіді на відзив, особливо після отримання копії ухвали про відкриття провадження у справі, у якій зазначено про обрану форму адміністративного судочинства - спрощене позовне провадження без виклику осіб або з таким викликом. 
Це обґрунтовується тим, що вже на цьому етапі, виходячи, навіть, з умов договору про надання правничої допомоги, сторона вже має бути обізнана про те, які докази вона має можливість подати, а які - ні через наявність певних причин.
Саме поведінка позивача та його представника, яка виразилася у неповідомленні суду про неможливість надання доказів до ухвалення судового рішення, зумовлює відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу з відповідачів, а тому надання відповідних доказів в подальшому не може виправдовуватися процедурою, закріпленою у частині сьомій статті 139, частинах третьої-п`ятої статті 143, статті 252 КАС України, яка застосовується за наявності підстав, чітко визначених у цих нормах.
Враховуючи наведене, беручи до уваги правові висновки Верховного Суду, оскільки позивач до ухвалення судом рішення у справі не вказав про наявність поважних, об`єктивних причин, які б перешкоджали поданню доказів на підтвердження заявленого розміру понесених судових витрат (щодо правничої допомоги), суд дійшов висновку про відсутність підстав про відшкодування витрат на правничу допомогу позивачу.
Таке обмеження права щодо відшкодування витрат у адміністративному процесі на законодавчому рівні, відповідними процесуальними строками та обов`язками узгоджується із принципом «Leges vigilantibus non dormientibus subveniunt», згідно з яким закони допомагають тим, хто пильнує.
Адвокат, будучи професійним учасником процесу, своїх процесуальних обов`язків щодо надання доказів суду не виконав.
З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу. 
Стосовно вимоги стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь ОСОБА_1 135,00 грн оплати за отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини третьої статті 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду;
3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз;
4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Відповідно до частини першої статті 138 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів та вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою справи до розгляду, встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.
Так, відповідно до долученої квитанції №LU8Y-1A62-778E від 25.01.2026 здійснена оплата за отримання відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських організацій у розмірі 135,00 грн невстановленим платником /а.с. 19/.
Зважаючи на неможливість встановлення понесення таких витрат саме позивачем, суд не знаходить підстав для їх стягнення на користь ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 6-9, 72-77, 211, 241-246, 255, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
У Х В А Л И В:
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Центральна, буд. 212, м. Глобине, Кременчуцький район, Полтавська область, 39000, ідентифікаційний код 34815627) про визнання протиправними та скасування постанов задовольнити частково. 
Визнати протиправною та скасувати постанову Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору ВП №76820321 від 16.01.2026.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Глобинського відділу державної виконавчої служби у Кременчуцькому районі Полтавської області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (вул. Центральна, буд. 212, м. Глобине, Кременчуцький район, Полтавська область, 39000, ідентифікаційний код 34815627) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) витрати зі сплати судового збору у сумі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні дев`яносто шість копійок).
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення до Другого апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ч.8 ст. 18, ч.ч. 7-8 ст. 44 та ст. 297 КАС України. 

Суддя	 	І.Г. Ясиновський