печерський районний суд міста києва
Справа № 757/29122/26-п 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 серпня 2026 року м. Київ

Суддя Печерського районного суду м. Києва Гречана С.І., розглянувши справу про адміністративне правопорушення відносно,
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
за ст. 124 та ст. 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -
В С Т А Н О В И В:
19.05.2026 близько 23 год. 00 хв. у м. Києві, по бульвару Лесі Українки, 12, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом HYUNDAI ELANTRA, д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого здійснив наїзд на тварину - собаку, яка перебувала на проїзній частині дороги, в результаті дорожньо-транспортної пригоди тварина загинула, а транспортний засіб отримав механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 124 КУпАП.
Крім того, після зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , будучи її учасником, всупереч установленим Правилами дорожнього руху обов`язкам залишив місце дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив вимоги п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність за ст. 122-4 КУпАП.
До суду від ОСОБА_1 та його представника - адвоката Сугоняка Ю.П. надійшли письмові заперечення, клопотання про закриття провадження у справі, доповнення до нього та інші письмові заяви.
Сторона захисту просила провадження у справі за ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративних правопорушень.
В обґрунтування своєї позиції сторона захисту зазначала, що ОСОБА_1 рухався зі швидкістю близько 45 км/год, тобто в межах дозволеної швидкості, дорожньо-транспортна пригода сталася у темну пору доби, під час дощу, на мокрому дорожньому покритті, а собака раптово вибігла на проїзну частину з-за інших транспортних засобів, у зв`язку з чим водій не мав об`єктивної та технічної можливості своєчасно її виявити та уникнути наїзду.
Також сторона захисту посилалася на те, що матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_1 відволікався від керування, користувався мобільним телефоном, спілкувався з пасажирами, перевищував установлену швидкість або вчиняв інші дії, які могли б свідчити про його неуважність, а тому вважала недоведеним порушення ним п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху.
Крім того, сторона захисту посилалася на положення ст. 18 КУпАП та зазначала, що після раптової появи тварини водій обрав найбезпечніший, на його переконання, спосіб дій - застосував гальмування та не здійснював різкого маневру, який міг створити більшу небезпеку для інших учасників дорожнього руху.
Щодо обвинувачення за ст. 122-4 КУпАП сторона захисту зазначала, що після наїзду на собаку ОСОБА_1 не зупинив транспортний засіб безпосередньо в смузі руху з міркувань безпеки, а перемістив його до найближчого безпечного місця. Після зупинки двигун автомобіля, за його твердженням, заглох, а після усунення технічної перешкоди та відновлення можливості руху ОСОБА_1 здійснив розворот, повернувся до місця дорожньо-транспортної пригоди та самостійно повідомив працівників патрульної поліції про факт події.
На думку сторони захисту, така подальша поведінка свідчить про відсутність у ОСОБА_1 умислу приховати факт дорожньо-транспортної пригоди, уникнути її оформлення чи ухилитися від відповідальності, а відтак виключає склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
У письмових запереченнях та клопотаннях сторона захисту також посилалася на недоліки оформлення адміністративних матеріалів, зокрема розбіжності у зазначенні часу та дати події, неповноту схеми місця ДТП, відсутність у ній окремих відомостей щодо дорожнього покриття, освітлення, дорожньої розмітки та інших обставин, відсутність окремих рапортів працівників поліції, а також наводила судові рішення в інших справах про адміністративні правопорушення на підтвердження своєї правової позиції.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Захисник ОСОБА_1 - адвокат Сугонятко Ю.П. у судове засідання також не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не повідомив.
Водночас у матеріалах справи наявні письмові заперечення, клопотання та доповнення, подані стороною захисту, у яких викладена правова позиція щодо обставин справи та заявлено вимоги про закриття провадження.
З огляду на належне повідомлення ОСОБА_1 та його захисника про розгляд справи, відсутність клопотань про відкладення судового розгляду та наявність у матеріалах справи письмово викладеної позиції сторони захисту, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, письмові пояснення ОСОБА_1 , протоколи про адміністративні правопорушення, схему місця дорожньо-транспортної пригоди, долучені сторонами матеріали, письмові заперечення, клопотання та доповнення до них, суд дійшов такого висновку.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom) Велика Палата ЄСПЛ зазначила, що особи, які володіють транспортними засобами або керують ними, підпадають під дію спеціального правового регулювання, оскільки використання транспортних засобів пов`язане з потенційною можливістю заподіяння серйозної шкоди. Реалізуючи право володіти транспортним засобом та керувати ним, особа тим самим приймає на себе певні обов`язки та відповідальність, установлені законодавством у сфері безпеки дорожнього руху.
Таким чином, ОСОБА_1 , реалізуючи право керування транспортним засобом, зобов`язаний дотримуватися Правил дорожнього руху та виконувати покладені на водія обов`язки, спрямовані на забезпечення безпеки дорожнього руху.
Відповідно до ст. 7 КУпАП провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
При вирішенні питання щодо доведеності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення слід виходити також із положень ст. 62 Конституції України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Європейським судом з прав людини при оцінці доказів застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом». Така доведеність може випливати із сукупності достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою висновків чи неспростованих презумпцій щодо фактів.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом ст. 251 КУпАП доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих і свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних засобів, матеріалами фото- і відеозапису, схемою місця ДТП та іншими документами.
Відповідно до ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
Статтею 124 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Отже, для встановлення складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, підлягають встановленню порушення особою конкретної вимоги Правил дорожнього руху, настання передбачених диспозицією статті наслідків та причинний зв`язок між таким порушенням і наслідками.
Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 670375 від 20.05.2026, 19.05.2026 близько 23 год. 00 хв. у м. Києві по бульвару Лесі Українки, 12, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем HYUNDAI ELANTRA, д.н.з. НОМЕР_2 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не відреагував на її зміну, внаслідок чого здійснив наїзд на собаку.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди тварина загинула, а транспортний засіб отримав механічні пошкодження.
Зазначені обставини щодо факту наїзду на собаку, загибелі тварини та механічного пошкодження автомобіля ОСОБА_1 не заперечуються.
У власноручних письмових поясненнях ОСОБА_1 також підтвердив факт керування транспортним засобом, наїзду на собаку та застосування ним гальмування після виявлення тварини на проїзній частині.
При цьому суд критично оцінює доводи сторони захисту про те, що сам факт відсутності доказів використання водієм мобільного телефону, спілкування з пасажирами чи іншого відволікання від керування виключає можливість встановлення порушення п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху.
Положення п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху встановлюють не лише заборону відволікатися від керування транспортним засобом, а й самостійний позитивний обов`язок водія бути уважним, постійно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміну.
Отже, для встановлення порушення цієї норми закон не вимагає обов`язкового доведення того, що водій користувався телефоном, спілкувався з пасажирами або вчинив будь-яку іншу конкретну дію, яка відволікала його від керування.
Дотримання водієм обов`язку бути уважним та відповідно реагувати на дорожню обстановку підлягає оцінці виходячи з усієї сукупності фактичних обставин конкретної дорожньої ситуації та поведінки водія.
Суд також не приймає доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_1 рухався зі швидкістю близько 45 км/год, тобто нижче максимально дозволеної швидкості, а тому його поведінка відповідала вимогам безпеки дорожнього руху.
Саме по собі дотримання максимально дозволеної швидкості не звільняє водія від виконання інших установлених Правилами дорожнього руху обов`язків, у тому числі бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміну.
Крім того, зазначена стороною захисту швидкість близько 45 км/год ґрунтується на поясненнях самого ОСОБА_1 та не підтверджена будь-якими об`єктивними даними технічних засобів.
Разом із тим відсутність доказів перевищення встановленої максимальної швидкості не спростовує порушення інших вимог Правил дорожнього руху, які поставлені ОСОБА_1 у провину.
Суд критично оцінює і доводи сторони захисту щодо раптової появи собаки з-за транспортних засобів у сусідніх смугах та об`єктивної неможливості уникнути наїзду.
Такі твердження ґрунтуються насамперед на поясненнях самого ОСОБА_1 та не підтверджені іншими об`єктивними доказами у справі.
Зокрема, схема місця дорожньо-транспортної пригоди не містить відомостей, які б дозволяли встановити наявність у безпосередній близькості до місця зіткнення транспортного засобу, що повністю перекривав водію оглядовість у напрямку появи тварини, або інших обставин, які б об`єктивно унеможливлювали її виявлення.
Не містять матеріали справи і належних даних, які підтверджували б твердження захисту про те, що собака з`явилася перед автомобілем на такій мінімальній відстані, за якої будь-яка своєчасна реакція водія не могла запобігти наїзду.
Натомість із власних пояснень ОСОБА_1 убачається, що він тварину побачив, після чого застосував гальмування. Отже, небезпека для руху була ним фактично виявлена.
При цьому результатом дорожньої ситуації став наїзд на тварину, її загибель та механічне пошкодження транспортного засобу.
Суд оцінює наведені обставини не ізольовано, а у сукупності з протоколом про адміністративне правопорушення, схемою місця дорожньо-транспортної пригоди та письмовими поясненнями ОСОБА_1 , які в частині факту наїзду та його безпосередніх наслідків узгоджуються між собою.
Посилання сторони захисту на те, що для встановлення порушення п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху обов`язковим є проведення автотехнічної експертизи та визначення технічної можливості водія уникнути наїзду, суд вважає необґрунтованими.
КУпАП не встановлює обов`язковості проведення експертизи у кожній справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.
Висновок про наявність або відсутність складу адміністративного правопорушення суд робить на підставі сукупності всіх належних і допустимих доказів, а висновок експерта відповідно до ст. 251 КУпАП є лише одним із можливих засобів доказування та не має наперед установленої сили.
Доводи сторони захисту про нічний час, дощ, мокре дорожнє покриття та погіршення видимості також не спростовують вини ОСОБА_1 .
Навпаки, несприятливі дорожні та погодні умови об`єктивно вимагали від водія підвищеної уважності до дорожньої обстановки та відповідного реагування на її зміну.
Водночас твердження сторони захисту про конкретне збільшення гальмівного шляху на мокрій дорозі у 1,5-2 рази та про фактичну невидимість темної тварини в умовах відблисків світла не підтверджені будь-якими спеціальними дослідженнями чи іншими належними доказами саме щодо обставин цієї дорожньо-транспортної пригоди, а тому мають характер припущень.
Не знаходять свого підтвердження і посилання сторони захисту на стан крайньої необхідності.
Відповідно до ст. 18 КУпАП не є адміністративним правопорушенням дія, яка хоча і передбачена КУпАП або іншими законами, що встановлюють відповідальність за адміністративні правопорушення, але вчинена у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, яка загрожує встановленому порядку управління, державному або громадському порядку, власності, правам і свободам громадян, якщо ця небезпека за даних обставин не могла бути усунута іншими засобами і якщо заподіяна шкода є менш значною, ніж відвернена шкода.
Зі змісту пояснень самого ОСОБА_1 не убачається, що він свідомо обрав наїзд на тварину як спосіб відвернення іншої, більш значної шкоди.
Навпаки, позиція сторони захисту ґрунтується на твердженні, що водій намагався уникнути наїзду шляхом гальмування, однак не зміг цього зробити.
За таких обставин посилання на ст. 18 КУпАП не відповідає фактичному механізму події, викладеному самим ОСОБА_1 , та не дає підстав для висновку про вчинення ним дій у стані крайньої необхідності.
Окремо суд зазначає, що диспозиція ст. 124 КУпАП не ставить наявність складу цього правопорушення у залежність від пошкодження саме чужого транспортного засобу або майна третьої особи.
Внаслідок події транспортний засіб HYUNDAI ELANTRA, яким керував ОСОБА_1 , отримав механічні пошкодження, що безпосередньо зафіксовано у матеріалах справи.
Отже, передбачені ст. 124 КУпАП наслідки у цій справі настали.
Щодо адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, суд виходить із наступного.
Статтею 122-4 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за залишення водіями транспортних засобів, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця дорожньо-транспортної пригоди, до якої вони причетні.
Пунктом 2.10 «а» Правил дорожнього руху встановлено, що у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 670368 від 20.05.2026, після дорожньо-транспортної пригоди за участю керованого ним автомобіля ОСОБА_1 залишив місце події, чим порушив вимоги п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху.
Факт того, що після наїзду на собаку ОСОБА_1 не залишився на місці дорожньо-транспортної пригоди, а продовжив рух та від`їхав від місця зіткнення, ним фактично не заперечується та безпосередньо підтверджується його письмовими поясненнями.
Зі змісту таких пояснень убачається, що після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 продовжив рух, від`їхав від місця події, після чого зупинився, а надалі, через певний проміжок часу - майже 45 хвилин, здійснив розворот та повернувся до місця ДТП.
Таким чином, сам ОСОБА_1 підтвердив обставину залишення безпосереднього місця дорожньо-транспортної пригоди.
Доводи сторони захисту про те, що переміщення транспортного засобу було зумовлене виключно необхідністю безпечної зупинки, суд оцінює критично.
Правила дорожнього руху покладають на водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди, чітко визначені обов`язки, зокрема негайно зупинити транспортний засіб та залишатися на місці пригоди.
Наявність інтенсивного руху або незручність зупинки у конкретній смузі не надає водію права без дотримання передбаченої Правилами дорожнього руху процедури залишити місце дорожньо-транспортної пригоди та продовжити рух на значну відстань.
Крім того, сторона захисту зазначає про переміщення транспортного засобу орієнтовно на 300 метрів від місця контакту з твариною.
Таке переміщення за своїм характером та відстанню виходить за межі безпосередньої зупинки транспортного засобу після ДТП та свідчить про фактичне залишення місця дорожньо-транспортної пригоди.
При цьому матеріали справи не містять об`єктивних даних, які б підтверджували неможливість ОСОБА_1 зупинити транспортний засіб відповідно до вимог Правил дорожнього руху або вжити інших передбачених законом заходів без залишення місця ДТП.
Посилання сторони захисту на те, що після зупинки двигун автомобіля заглох та водій певний час не мав технічної можливості повернутися, не спростовує факту того, що до виникнення зазначеної обставини транспортний засіб уже був переміщений від безпосереднього місця дорожньо-транспортної пригоди.
Подальша технічна несправність транспортного засобу не змінює правової оцінки поведінки водія, яка їй передувала.
Суд також не погоджується з доводами сторони захисту про те, що добровільне повернення ОСОБА_1 на місце пригоди та повідомлення працівників поліції автоматично виключають склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Об`єктивна сторона цього правопорушення полягає у залишенні учасником дорожнього руху місця дорожньо-транспортної пригоди на порушення встановлених правил.
Для кваліфікації дій за ст. 122-4 КУпАП не вимагається встановлення спеціальної мети назавжди приховати факт пригоди, приховати транспортний засіб або ухилитися від будь-якого подальшого спілкування з працівниками поліції.
Повернення особи на місце дорожньо-транспортної пригоди після того, як вона його залишила, саме по собі не усуває факту невиконання встановленого п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху обов`язку негайно зупинитися та залишатися на місці пригоди.
Подальша поведінка водія, у тому числі добровільне повернення та повідомлення працівників поліції, може враховуватися судом при вирішенні питання про вид та розмір адміністративного стягнення, однак не виключає складу вже вчиненого адміністративного правопорушення.
Суд також враховує, що ОСОБА_1 усвідомлював сам факт дорожньо-транспортної пригоди, оскільки у власних поясненнях зазначав, що відчув удар, застосував гальмування та усвідомлював факт наїзду на тварину.
Отже, продовження ним руху відбулося після усвідомлення обставин дорожньо-транспортної пригоди.
Посилання сторони захисту на визначення поняття «залишення місця дорожньо-транспортної пригоди», наведене у п. 1.10 Правил дорожнього руху, також не спростовує висновків суду.
Сам факт подальшого повернення водія не змінює того, що після події він не виконав встановлений п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху імперативний обов`язок негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Судом також оцінені доводи сторони захисту щодо недоліків оформлення адміністративних матеріалів.
Зокрема, сторона захисту посилається на розбіжності у зазначенні часу та дати дорожньо-транспортної пригоди, незаповнення окремих граф схеми місця ДТП, відсутність у матеріалах окремих рапортів працівників поліції та інші недоліки.
Разом із тим суд виходить із того, що протокол про адміністративне правопорушення та схема місця дорожньо-транспортної пригоди не є єдиними доказами у справі та відповідно до ст. 252 КУпАП підлягають оцінці в сукупності з іншими матеріалами.
Із сукупності наявних доказів, зокрема протоколів про адміністративні правопорушення, схеми місця ДТП та власноручних письмових пояснень ОСОБА_1 , однозначно встановлюється, що подія, яка є предметом цього провадження, відбулася 19 травня 2026 року близько 23 год. 00 хв. у м. Києві по бульвару Лесі Українки, 12.
Сам ОСОБА_1 у письмових поясненнях зазначив дату 19.05.2026 та час близько 23 год. 05 хв., а отже, будь-які технічні неточності в окремому адміністративному документі не створюють невизначеності щодо події, яка ставиться йому у провину, її місця, часу та фактичних обставин.
Такі недоліки за конкретних обставин цієї справи не спростовують фактичних даних, які встановлюються сукупністю інших доказів, та не є самостійною підставою для висновку про відсутність події чи складу адміністративного правопорушення.
Не є такою підставою і незаповнення окремих граф схеми ДТП, оскільки схема містить відомості про місце події, напрямки руху, розташування об`єктів, заміри та інші дані, які у сукупності з іншими матеріалами дозволяють встановити істотні обставини дорожньо-транспортної пригоди.
Посилання на відсутність у матеріалах справи перевірки ОСОБА_1 на стан сп`яніння також не стосується обов`язкових елементів складів адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП.
ОСОБА_1 не інкримінується керування транспортним засобом у стані будь-якого сп`яніння, а тому відсутність відповідного огляду не спростовує факту порушення ним інших вимог Правил дорожнього руху.
Так само відсутність у матеріалах окремих рапортів працівників поліції не робить недопустимими інші наявні докази та не нівелює їх доказового значення.
Судом також не встановлено, що недоліки, на які посилається сторона захисту, призвели до порушення права ОСОБА_1 на захист або позбавили його можливості знати суть адміністративного обвинувачення, надавати пояснення, докази, заявляти клопотання та користуватися правничою допомогою.
Навпаки, матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 та його представник реалізували процесуальні права, передбачені ст. 268 КУпАП, подавши письмові заперечення, клопотання про закриття провадження, доповнення до нього та інші матеріали, які досліджені та оцінені судом.
Таким чином, суд не встановив істотних порушень порядку складання та оформлення адміністративних матеріалів, які б ставили під сумнів достовірність установлених фактичних обставин або унеможливлювали використання зібраних доказів при вирішенні справи.
Обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень знайшли своє об`єктивне підтвердження під час судового розгляду фактичними даними, які містяться у:
-протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 670375 від 20.05.2026;
-протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 670368 від 20.05.2026;
-схемі місця дорожньо-транспортної пригоди від 19.05.2026;
-письмових поясненнях ОСОБА_1 .
Наведені докази узгоджуються між собою щодо істотних обставин події, взаємно доповнюють один одного та в сукупності підтверджують факт керування ОСОБА_1 автомобілем HYUNDAI ELANTRA, д.н.з. НОМЕР_2 , факт наїзду на тварину, настання внаслідок цього механічних пошкоджень транспортного засобу, а також подальше залишення водієм безпосереднього місця дорожньо-транспортної пригоди.
Оцінюючи наявні у справі докази відповідно до вимог ст. 252 КУпАП з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, не виконав належним чином передбачений п. 2.3 «б» Правил дорожнього руху обов`язок бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміну, внаслідок чого відбувся наїзд на тварину та механічне пошкодження транспортного засобу.
Відтак у діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Крім того, після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , усвідомлюючи свою причетність до неї, не виконав передбачений п. 2.10 «а» Правил дорожнього руху обов`язок негайно зупинитися та залишатися на місці пригоди, а продовжив рух і залишив місце ДТП, внаслідок чого в його діях наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП.
Отже, вина ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП, підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які у своїй сукупності доводять його винуватість поза розумним сумнівом.
Підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події або складу адміністративного правопорушення судом не встановлено, у зв`язку з чим клопотання сторони захисту задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання про накладення адміністративного стягнення, суд виходить із положень ст. 33, 36 КУпАП, враховує характер вчинених правопорушень, обставини їх вчинення, дані про особу ОСОБА_1 , ступінь його вини, а також його поведінку після дорожньо-транспортної пригоди, зокрема подальше повернення до місця події.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим самим органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених.
З урахуванням установлених обставин суд вважає необхідним застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції ст. 122-4 КУпАП, як за більш серйозне правопорушення, у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.
При цьому суд враховує, що після залишення місця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 у подальшому повернувся до місця події та вступив у взаємодію з працівниками поліції, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності у застосуванні більш суворого альтернативного адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами чи адміністративного арешту.
Відповідно до ст. 40-1 КУпАП у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення судовий збір сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 665 грн. 60 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 36, 40-1, 122-4, 124, 245, 251, 252, 280, 283, 284 КУпАП, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 та ст. 122-4 КУпАП.
На підставі ч. 2 ст. 36 КУпАП застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення в межах санкції ст. 122-4 КУпАП у виді штрафу на користь держави в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 (три тисячі чотириста) гривень.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Відповідно до ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 308 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення. При здійсненні примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу та витрати на облік зазначених правопорушень.
Строк пред`явлення постанови до виконання - 3 (три) місяці.
Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня винесення постанови.

Суддя Світлана ГРЕЧАНА