ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/8669/25  Номер провадження 22-ц/814/2466/26 | Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Триголова В.М.,
суддів: Дряниці Ю.В., Чумак О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Дарії Михайлівни на рішення Київського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2026 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_1 , який мотивувала тим, що між Полтавським регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» та сім`єю, яку в правовідносинах, що виникли відповідно до цього Договору, представляв ОСОБА_1 , 25.07.2014 року, уклали кредитний договір № 772 (щодо надання пільгового довготермінового кредиту молодій сім`ї/одинокому молодому громадянину на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 29.05.2001 №584).
Відповідно до цього договору Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику грошові кошти відповідно до Розрахунку розміру кредиту з визначенням власних внесків Позичальника та суми коштів на страхування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 180000,00 грн, враховуючи склад сім`ї Позичальника: чоловік: ОСОБА_1 , дружина: ОСОБА_2 , дитина: ОСОБА_4 .
Кредит надавався Позичальнику на наступні цілі: на (будівництво реконструкцію придбання) житла - однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 12.06.24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до рішення Київського районного суду від 06.08.25 року, яке набрало законної сили 09.09.25 року, проведено розподіл спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема і квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Виділено ОСОБА_2 у приватну власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на яку припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 
Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя, спільним боргом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові зобов`язання за кредитним договором №. 772 від 25.07.2014, укладеним між ОСОБА_1 та Полтавським регіональним управлінням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», правонаступником якого є Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» в розмірі 138 646 грн 04 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію різниці вартості спільного боргу подружжя в сумі 69 323 грн.02 коп.
Тобто, дану суму кредитного зобов`язання позивачка повинна була сплатити відповідачу, а останній в свою чергу сплатити цю суму Кредитору в рахунок погашення кредиту на квартиру.
ОСОБА_2 сама сплатила залишок кредиту за кредитним договором № 772 від 25.07.2014, який станом на 08.09.25 становив 99 411,04 грн. Таким чином, компенсація різниці вартості спільного боргу подружжя в сумі 69 323 грн.02 коп., також була ОСОБА_2 сплачена самостійно в рахунок погашення кредитного зобов`язання за кредитним договором.
Тому позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь 30088,02 грн у зв`язку з повним виконанням нею обов`язку зі сплати залишку за кредитним договором №722 від 25 липня 2014 року. Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 1212 грн та витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн.
Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2026 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30088 грн 02 коп. на відшкодування сплачених нею в рахунок погашення спільного зобов`язання за договором №772 від 25.07.2014.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16211,20 грн. на відшкодування судових витрат.
Непогодившись із вказаним рішенням в частині стягнення витрат на правничу допомогу його в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_1 . Скарга мотивована тим, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Апелянт вказує, що рішення суду про стягнення витрат на правничу допомогу є необґрунтованим, адже до суду не надано первинного документа - Договору про надання правничої допомоги № 01/43 від 25.09.2025 року, що унеможливлює встановлення умов оплати та обсягу повноважень адвоката. Без наявності Договору стягнення витрат є юридично неможливим. До «Акту виконаних робіт» безпідставно включено майбутні (неіснуючі) послуги - «заплановану участь... у судових засіданнях», що є прямим порушенням вимог про стягнення коштів виключно за фактично надану допомогу. Послуги в Акті штучно роздроблені на абстрактні технічні дії («узгодження позиції», «ознайомлення», «консультація») з метою необґрунтованого збільшення обсягу робіт.
У матеріалах справи містяться лише Акт виконаних робіт та Квитанція б/н, у яких є посилання на Договір про надання правничої допомоги № 01/43 від 25.09.2025 року. Однак сам текст Договору позивачем до суду не надано. Відсутність базового документа унеможливлює встановлення судом дійсних домовленостей сторін, обсягу повноважень адвоката та алгоритму формування гонорару. Надання виключно похідних документів (акту та квитанції) без первинного (договору) є недостатнім доказом понесених витрат і є абсолютною та безумовною підставою для відмови у їх відшкодуванні.
Скаржник зазначає, що у повному обсязі скористався своїм процесуальним правом та у відзиві на позовну заяву заявив мотивоване клопотання щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. У цьому клопотанні було детально розкрито невідповідність заявлених витрат критеріям розумності, реальності та вказано на відсутність належної доказової бази з боку позивачки.
Зважаючи на викладене апелянт просить скасувати рішення Київського районного суду м. Полтави від 18 лютого 2026 року у справі № 552/8669/25 частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн та ухвалити нове – про відмову .
Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 до позову додано: ордер на надання правничої допомоги від 25.09.2025 серія ВІ №1336316 ; акт виконаних робіт згідно Договору про надання правничої допомоги №0143 від 25.09.2025, із вказівкою , що згідно договору розмір гонорару складає 15 000 грн; квитанцію про сплату ОСОБА_2 гонорару у сумі 15 000 грн .
При постановленні рішення в оскаржуваній частині, районний суд виходив із того, що сума витрат на професійну правничу допомогу, заявлена відповідачами є співмірною зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідає критерію реальності та розумності їх розміру .
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на слідуюче.
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша друга статті 133 ЦПК України).
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141ЦПКУкраїни можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.
У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.
Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14ц.
У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17) та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
З огляду на зазначене положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Аналогічні висновки викладені й в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц, від 17 листопада 2022 року у справі № 687/35/21, від 11 січня 2023 року у справі № № 479/475/21.
Відповідач скористався своїм правом на подання до суду першої інстанції заяви про зменшення суми витрат на правничу допомогу до 3 000 грн , зазначивши що такий розмір відповідатиме обставинам справи її складності та обсягу виконаної адвокатом роботи.
Зважаючи на наведене, враховуючи характер правовідносин у цій справі, наявність заяви про зменшення витрат на правничу допомогу та задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , проаналізувавши обсяг наданих послуг, оцінюючи співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, взявши до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, та виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що вартість наданих послуг у розмірі 15 000 грн є надмірною, а отже підлягає зменшенню до 5 000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині зміні, шляхом зменшення розміру витрат на правничу допомогу, постановлених до стягнення із ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 із 15 000  грн. до 5000 грн. В іншій частині рішення районного суду апеляційним судом не переглядалося.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , адвоката Хворост Дарії Михайлівни - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду міста Полтави від 18 лютого 2026 року, змінити в частині розміру витрат на правову допомогу , зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу з 15 000  грн. до 5 000 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття та у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак