КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 липня 2026 року м. Київ справа №320/55924/25
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Кочанової П.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної казначейської служби України, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у вигляді невиконання, протягом тривалого часу, постанови Київського апеляційного суду, від 27 листопада 2024 року у цивільній справі №757/12697/24-ц,
- зобов`язати Державну казначейську службу України здійснити виконання виконавчого листа від 08 січня 2025 року виданого Печерським районним судом м. Києва (на підставі постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024) шляхом перерахунку на користь ОСОБА_1 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту набрання законної сили рішення суду за цим позовом,
- стягнути з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що станом на момент звернення до суду грошові кошти за виконавчим листом Печерського районного суду по справі № 757/12697/24-ц від 08.01.2025 щодо стягнення на користь позивача 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн позивачу виплачені не були, що свідчить про протиправну бездіяльність казначейської служби, що, в свою чергу, нівелює принцип обов`язковості судового рішення і порушує його права й інтереси та завдає моральної шкоди.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. 
Представником відповідача долучено до матеріалів справи відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки у Казначействі за бюджетною програмою за КПКВК 3504040 з 11.06.2025 по третій черзі заборгованості перебуває виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/12697/24-ц про стягнення на користь ОСОБА_1 7 471,21 грн інфляційних втрат, 4 769,18 грн., 3% річних та 3 000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн. 
Натомість, строки виконання судових рішень за КПКВК 3504040 насамперед залежать від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік, а перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається не через протиправні дії або бездіяльність Казначейства, а виключно у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів та передбаченими у Законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для погашення наявної заборгованості за поданими судовими рішеннями. 
Наголошено, що Казначейство вчиняло та вчиняє у повному обсязі дії, які безпосередньо визначені законом, що свідчить про відсутність підстав для визнання протиправною бездіяльності Казначейства.
Таким чином, станом на сьогодні Казначейством, відповідно до наданих повноважень, вжито всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання постанови у справі № 757/12697/24-ц, тому прав та законних інтересів відносно позивача не порушено. 
Як наслідок, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди.
У відповіді на відзив позивач зауважував, що аргументи відповідача є безпідставними та хибними. Натомість, на думку позивача, виконавчий лист підлягає виконанню за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», а не як то помилково здійснюється відповідачем за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою».
При цьому, зауважено, що посилання Казначейства на обставини відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.
Як наслідок, бездіяльність відповідача підтверджується в повному обсязі, що свідчить про обґрунтовані підстави для задоволення позову.
Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
16.03.2024 ОСОБА_1 до Печерського районного суду м. Києва було подано позовну заяву до Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди.
Постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у цивільній справі №757/12697/24-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2024 року та ухвалено нове, яким вирішено стягнути з Державної казначейської служби України (адреса: 01610, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 7 471,21 грн. інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн. три відсотки річних та 3000 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 15240,39 грн (п`ятнадцять тисяч двісті сорок гривень 39 копійок). Стягнуто з Державної казначейської служби України (адреса: 01610, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 12 000 грн (дванадцять тисяч гривень).
08 січня 2025 року Печерським районним судом м. Києва видано виконавчий лист за постановою Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року. 
20 січня 2025 року позивачем на адресу Державної казначейської служби України було направлене поштове відправлення за №6102410349581, яке було отримане Державною казначейською службою України 21 січня 2025 року.
26.01.2025 та повторно 31.01.2025 позивач звернувся с запитами до Державної казначейської служби України, щодо строку виконання рішення Київського апеляційного суду від 27.11.2024 по справі №757/12697/24-ц. 
Листом Державної казначейської служби України за №5-12-12/2441 від 31.01.2025 було проінформовано, що останньою листом від 31.01.2025 № 5-10/2376 направлено до Печерського районного суду м. Києва заяву про зміну способу виконання зазначеної постанови. 
Листом Державної казначейської служби України за №5-12-12/2946 від 07.02.2025 було проінформовано позивача, що в Казначействі з 21.01.2025 (вх. № В-11-221) перебуває заява позивача від 17.01.2025 разом з оригіналом виконавчого листа Печерського районного суду по справі № 757/12697/24-ц про стягнення 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2025 заяву Державної казначейської служби України про зміну способу та порядку виконання судового рішення по справі №757/12697/24-ц за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення моральної та матеріальної шкоди задоволено. Змінено спосіб виконання постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024 справі № 757/12697/24-ц шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 7 471,21 грн інфляційних втрат, у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн. три відсотки річних та 3000,00 грн. на відшкодування завданої моральної шкоди, а всього 15 240,39 гривень. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у сумі 12 000,00 гривень. 
10.06.2025 на адресу Державної казначейської служби України позивачем було надіслано заяву, в якій висловив погодження з рішенням (ухвалою) Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2025 про зміну способу виконання постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024 справі № 757/12697/24-ц, та, враховуючи, що у Державній казначейській службі України з 21.01.2025 перебуває заява від 17.01.2025 разом з оригіналом виконавчого листа Печерського районного суду по справі № 757/12697/24-ц від 08.01.2025, просив облікувати черговість такої заяви від 17.01.2025 за постановою Київського апеляційного суду від 27.11.2024 у справі № 757/12697/24-ц з дати надходження до Державної казначейської служби України, тобто з 21.01.2025.
Листом Державної казначейської служби України за №5-11-11/13570 від 20.06.2025 було повідомлено позивача, що Державна казначейська служба України розглянула звернення від 10.06.2025 (зареєстровано 11.06.2025 за вх. № В-11-1913) та від 11.06.2025, що надійшло на урядову «гарячу» лінію (зареєстровано 12.06.2025 за вх. № В-11-1913/1), та зазначило наступне. На адресу Казначейства 21.01.2025 (вх. № В-11-221) надійшла заява від 17.01.2025 разом з оригіналом виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/12697/24-ц про стягнення на користь позивача 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн. За результатом попереднього розгляду відповідно до пункту 8 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845, Казначейством з метою належного виконання виконавчого листа визначено необхідність у зміні способу виконання Постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024 по справі № 757/12697/24-ц, у зв`язку з чим листом від 31.01.2025 № 5-10/2376 направлено до Печерського районного суду м. Києва заяву про зміну способу виконання зазначеної постанови. На адресу Казначейства 11.06.2025 надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва від 05.06.2025 щодо зміни способу виконання постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024 по справі № 757/12697/24-ц. Таким чином, у Казначействі за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» (далі – бюджетна програма) з 11.06.2025 по третій черзі заборгованості перебуває виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/12697/24-ц про стягнення на користь позивача 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн.
Як вказує позивач, станом на момент звернення до суду грошові кошти за виконавчим листом Печерського районного суду по справі № 757/12697/24-ц від 08.01.2025 щодо стягнення на його користь 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн виплачені не були.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Нормативно-правовим актом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VІІІ/).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною другою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
Поряд з цим положеннями статті 2 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.
Згідно з частиною першою статті 3 вказаного Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (абзац перший пункту 9 Положення).
Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначає Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, з урахуванням внесених змін) (далі - Порядок № 845).
Так, відповідно до пункту 2 Порядку №845 безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/ або державних органів на підставі виконавчих документів.
Згідно з пунктом 3 Порядку №845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Відповідно до пункту 47 Порядку №845 безспірне списання коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів, здійснюється Казначейством на підставі поданих: 1) органом Казначейства: документів та відомостей, надісланих стягувачами та боржником; інформації про неможливість виконання безспірного списання коштів з рахунків боржника; 2) керівником органу державної виконавчої служби зазначених у пункті 7 цього Порядку документів та відомостей.
Пунктами 48, 49 Порядку №845 обумовлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 47 цього Порядку в Казначействі України відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей за наявності відповідних бюджетних асигнувань для здійснення безспірного списання коштів.
У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктами 47 і 50 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом 10 днів з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство відкладає безспірне списання коштів з державного бюджету та поновлює його з дати набрання чинності законом про внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Казначейство зберігає виконавчі документи до виконання їх у повному обсязі.
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що встановлений частиною четвертою статті 3 Закону № 4901-VI строк перерахування коштів стягувачу є імперативним, а його недодержання є порушенням гарантій держави щодо виконання судових рішень. У будь-якому разі, черговість здійснення перерахування коштів стягувачу за рішенням суду повинна узгоджуватися з такими приписами закону й рішення судів можуть виконуватися за чергою, однак у тримісячний строк.
Такий висновок наведений у постановах Верховного Суду від 13.05.2021 у справі № 160/6770/19, від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21.
Як було зазначено вище, заява позивача від 17.01.2025 разом з оригіналом виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/12697/24-ц надійшла до Державної казначейської служби України та перебуває на обліку з 21.01.2025, що підтверджується листом Державної казначейської служби України за №5-12-12/2946 від 07.02.2025.
Згідно з листа Державної казначейської служби України за №5-11-11/13570 від 20.06.2025 вбачається, що на адресу Казначейства 11.06.2025 надійшла ухвала Печерського районного суду міста Києва від 05.06.2025 щодо зміни способу виконання постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024 по справі № 757/12697/24-ц. 
Таким чином, у Казначействі за бюджетною програмою 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою» з 11.06.2025 по третій черзі заборгованості перебуває виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/12697/24-ц про стягнення на користь позивача 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн.
Водночас, суд погоджується з доводами позивача про те, що станом на дату звернення позивача до суду із позовом, як і станом на дату розгляду справи, стягнення на користь позивача за виконавчим листом Печерського районного суду м. Києва по справі № 757/12697/24-ц, не здійснено, тоді як Порядком № 845 передбачений тримісячний строк для перерахування коштів при безспірному списанні коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» за КПКВК 3504040 передбачено 100,00 млн гривень.
На виконання вимог пункту 49 Порядку № 845 Державна казначейська служба України неодноразово зверталась до Міністерства фінансів України з листами про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040.
На листи Казначейства щодо збільшення видатків на виконання бюджетної програми КПКВК 3504040 Міністерством фінансів України надано відповіді, в яких зазначено, що питання збільшення бюджетних призначень Державній казначейській службі України для відшкодування шкоди і виконання судових рішень може бути розглянуто у разі внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в установленому бюджетним законодавством порядку та з урахуванням можливостей дохідної частин державного бюджету в умовах воєнного стану.
Суд зауважує, що приписи пункту 49 Порядку №845 вимагають направлення до Міністерства фінансів України пропозицій щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України після надходження кожного виконавчого документа від кожного стягувача, а тому належним доказом виконання зазначених приписів може бути лише відповідне звернення до Міністерства фінансів України, направлене із дотримання строку, встановленого Порядком №845.
Аналогічний висновок щодо тлумачення частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», абзацу другого пункту 48 Порядку №845 викладений у постановах Верховного Суду від 21.09.2018 у справі №826/7371/15, від 04.09.2020 у справі №640/5757/19, від 29.04.2021 у справі №826/13511/17, від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21.
У контексті вказаного суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що Казначейство у 10-денний строк з моменту надходження від позивача виконавчого документу зверталося до Міністерства фінансів України з відповідними пропозиціями щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України у зв`язку з неможливістю здійснення безспірного списання коштів через їхню недостатність.
Посилання відповідача на те, що Державна казначейська служба України неодноразово зверталась до Міністерства фінансів України з листами про збільшення бюджетних призначень за КПКВК 3504040 є хибними, оскільки листи, адресовані з цього приводу Міністерству фінансів України, не є належними доказами своєчасного, протягом 10-денного терміну з дня надходження виконавчого документа на ім`я позивача, надання Казначейством пропозицій Мінфіну щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України.
Таким чином, суд погоджується з висновком позивача про допущення Державною казначейською службою України протиправної бездіяльності під час тривалого невиконання постанови Київського апеляційного суду, від 27 листопада 2024 року у цивільній справі №757/12697/24-ц.
До аналогічного висновку за подібних правовідносин дійшов Верховний Суд у постанові від 21.02.2023 у справі № 500/5748/21.
Водночас, суд не надає оцінку доводам позивача про те, що виконавчий лист підлягає виконанню за бюджетною програмою КПКВК 3504030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб», а не як то помилково здійснюється відповідачем за бюджетною програмою КПКВ 3504040 «Заходи щодо виконання рішень суду, що гарантовані державою», оскільки це виходить за межі предмету спору в даній справі.
При цьому, необґрунтованими є посилання Державної казначейської служби України на практику Верховного Суду у справах № 804/3242/17 та №466/3828/17, оскільки у наведених відповідачем постановах судом касаційної інстанції не досліджувалося питання та не висловлювалася правова позиція щодо необхідності органом Держказначейства звернення до Мінфіну для внесення змін до закону про Державний бюджет України, на виконання пункту 49 Порядку №845, стосовно кожного виконавчого документа.
Крім цього, суд зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», заява №18357/91, пункт 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява №22774/93, пункт 66).
Державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду (рішення від 17 січня 2006 року у справі «Гордєєви і Гурбик проти України», заяви №№27370/03 і 30049/04, пункт 25).
Неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1 (рішення від 29 червня 2004 року у справі «Войтенко проти України», заява №18966/02, пункт 53).
Згідно з рекомендаціями, викладеними у Висновку Консультативної ради Європейських суддів №13 (2010) «Щодо ролі суддів у виконанні судових рішень», КРЄС вважає, що в державі, яка керується верховенством права, державні органи, насамперед, зобов`язані поважати судові рішення і якнайшвидше реалізувати їх «ex-officio». Сама думка, що державний орган може відмовитися від виконання рішення суду, підриває концепцію верховенства права. Виконання рішення повинно бути справедливим, швидким, ефективним і пропорційним. Тому для цього мають бути забезпечені необхідні кошти. Чіткі правові норми повинні визначати доступні ресурси, відповідальні органи та відповідну процедуру їх розподілу.
Тобто, рішення суду, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок. Вказане свідчить про те, що орган державної влади повинен здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
На основі викладеного суд вважає, що обставина відсутності у відповідача бюджетних коштів за відповідною бюджетною програмою та наявність значної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні в органах Казначейства, не може слугувати підставою для невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивача.
Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов, зокрема, у постанові від 16.04.2020 у справі №818/1814/17, від 03.02.2021 у справі №812/413/18.
Стосовно позовної вимоги про зобов`язання Державну казначейську службу України здійснити виконання виконавчого листа від 08 січня 2025 року виданого Печерським районним судом м. Києва (на підставі постанови Київського апеляційного суду від 27.11.2024) шляхом перерахунку на користь ОСОБА_1 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн протягом 30 календарних днів з моменту набрання законної сили рішення суду за цим позовом, суд зауважує, що Державна казначейська служба України на підставі закону має обов`язок здійснити виконання виконавчого листа у справі №757/12697/24-ц, а тому додаткове накладення на відповідача подібного обов`язку на підставі рішення суду, як про це просить позивач, є необґрунтованим.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд враховує наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Стаття 23 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.
Згідно із частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до пунктів 56 - 58, 66 - 70 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішень, винесених на користь заявників, мало місце порушення статті 13 Конвенції, оскільки заявники не мали ефективного національного засобу юридичного захисту, за допомогою якого вони могли б отримати відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням.
Європейський суд з прав людини також зазначав, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація, коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (рішення у справі «Скордіно проти Італії», пункти 203 - 204; рішення у справі «Вассерман проти Росії», пункт 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Росії №2», заява №33509/04, пункт 100).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 3 липня 2019 року у справі №750/1591/18-ц виклала правову позицію, за якою відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.
Виходячи з наведеного, суд зазначає, що Державна казначейська служба України є суб`єктом, що належить до суб`єктів, які завдають шкоду, характер правовідносин свідчить про те, що права позивача порушені протиправною бездіяльністю суб`єкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.
Оцінюючи вказані обставини справи, характер спірних правовідносин, суму невиплачених коштів, суд дійшов висновку, що у цьому випадку моральна шкода має бути відшкодована у розмірі 2 000,00 грн і це є достатньою сумою компенсації.
Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.
Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідач.
Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Зважаючи на те, що позивача від сплати судового збору звільнено на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», розподіл судових витрат зі сплати судового збору згідно з приписами ст. 139 КАС України не здійснюється.
Щодо вимоги про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн суд зазначає наступне.
Відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 132 КАС України).
Згідно з частиною першою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За частиною третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин третьої, сьомої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що вирішенню питання про розподіл судових витрат передує врахування судом, зокрема, обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору, значення справи для сторін.
При цьому принципи обґрунтованості та пропорційності розміру таких витрат до предмета спору повинні розглядатися, у тому числі, через призму принципу співмірності, який, як уже зазначалося вище, включає такі критерії: складність справи та виконаних робіт (наданих послуг); час, витрачений на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих послуг та виконаних робіт; ціна позову та (або) значення справи для сторони. Крім того, врахування таких критеріїв не ставиться законодавцем у залежність від результату розгляду справи.
Зокрема, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
На підтвердження розміру судових витрат на правничу допомогу позивачем було надано копії: договору про надання правової допомоги від 11.01.2021, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Грань» та позивачем; додаткової угоди №1 від 01.01.2023 та додаткової угоди №2 від 01.01.2025 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2021.
16.12.2025 позивачем подано клопотання про стягнення з відповідача судових витрат за фактично надані послуги адвокатом у сумі 15 000 грн та акт №1 прийому-передачі наданих послуг, складений 15.12.2025 до договору про надання правової допомоги від 11.01.2021.
Вказаним актом передбачено надання таких послуг: опрацювання рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2024 року, постанови Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, ухвали Печерського районного суду м. Києва від 05.06.2025, листувань з Державної казначейською службою України; моніторинг та пошук інформації щодо стадії розгляду аналогічних судових справ на сайті Судова влада України та в єдиному державному реєстрі судових рішень, з цією метою опрацювання законодавчої бази та актуальної судової практики; підготовка позовної заяви до Київського окружного адміністративного суду, додатків до цього позову та відправлення цієї позовної заяви з додатками 04.11.2025 через систему Електронний суд; опрацювання ухвали Київського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі; опрацювання листа Державної казначейської служби України від 11.12.2025 №5-10-10/27434 (відзив Державної казначейської служби України); підготовка відповіді на відзив Державної казначейської служби України до Київського окружного адміністративного суду, та відправлення цієї відповіді на відзив 13.12.2025 через систему Електронний суд.
У клопотанні про зменшення розміру витрат відповідач вказував, що такий розмір витрат на правничу допомогу є необґрунтованим і явно завищеним, а отже вимоги про стягнення витрат у сумі 15 000 грн не відповідають критерію розумності. Наголошено, що відповідачем виступає в даній справі саме Держава України. Зазначено, що в матеріалах справи відсутні докази сплати таких витрат.
Згідно з позиції Верховного Суду, висловлену у постанові від 25.07.2023 у справі № 340/4492/22, відповідно до якої наявність/відсутність з боку іншої сторони заперечень проти відшкодування витрат на професійну правничу допомогу має значення виключно для вирішення питання про співмірність заявлених до відшкодування судових витрат на правову допомогу як це передбачено частиною сьомою статті 134 КАС України, однак, не впливає на обов`язок суду при вирішенні питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу застосовувати вимоги частин першої-четвертої статті 134 КАС України і перевіряти заявлені витрати на відповідність іншим, окрім співмірності, критеріям.
Отже, визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Надаючи оцінку доводам сторін, враховуючи характер спірних правовідносин та особливості їх правового регулювання, а також оцінюючи надані представником позивача акти приймання-передачі наданих послуг крізь призму критеріїв об`єктивного визначення вартості адвокатських послуг і вимог, передбачених частиною п`ятою статті 134 КАС України, суд дійшов висновку, що заявлена до відшкодування сума витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн є необґрунтованою. Такий висновок ґрунтується на невідповідності зазначеної суми складності справи, обсягу наданих послуг та характеру правового супроводу під час її розгляду в суді апеляційної інстанції.
З огляду на викладене, виходячи із загальних засад законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, принципу співмірності, враховуючи критерій обґрунтованості та доцільності понесених позивачем витрат, беручи до уваги часткове задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3 000,00 грн, які, на переконання суду, є достатнім та співмірним із часом, витраченим адвокатом та обсягом наданих ним послуг.
Керуючись ст.ст. 72-77, 139, 243 – 246 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії- задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України у вигляді невиконання, протягом тривалого часу, стягнення на користь позивача 7 471,21 грн інфляційних втрат у зв`язку із несвоєчасним виконанням рішення суду, 4 769,18 грн трьох відсотків річних та 3 000,00 грн на відшкодування завданої моральної шкоди, а також понесених судових витрат на правничу допомогу у сумі 12 000,00 грн за виконавчим листом Печерського районного суду по справі № 757/12697/24-ц від 08.01.2025.
Стягнути з Державної казначейської служби України (01610, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) моральну шкоду у розмірі 2 000,00 грн.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної казначейської служби України (01610, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено та підписано 13 липня 2026 року.

Суддя Кочанова П.В.