Справа №463/867/26
Провадження №1-кп/463/333/26

В И Р О К
іменем України

11 вересня 2026 року Личаківський районний суд м. Львова
в складі: головуючий суддя ОСОБА_1 ,
з участю секретаря с/з    ОСОБА_2 ,
прокурора     ОСОБА_3 
захисника      ОСОБА_4 
обвинуваченого     ОСОБА_5 
потерпілого      ОСОБА_6 
представника потерпілого   ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові матеріали кримінального провадження №12025141360002027 від 21.12.2025 року про обвинувачення:

ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України,

в с т а н о в и в :
І. Історія провадження.
30.01.2026 року на адресу суду скеровано обвинувальний акт у кримінальному провадженні №12025141360002027 від 21.12.2025року про обвинувачення  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України. 
Ухвалою судді Личаківського районного суду м.Львова від 03.02.2026 року вказаний обвинувальний акт призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.
Ухвалою суду від 30.04.2026 року призначено судовий розгляд кримінального провадження №12025141360002027 від 21.12.2025року про обвинувачення  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України.

ІІ. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення. Стаття закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
ОСОБА_5 21 грудня 2025 року близько 18:30 год., перебуваючи на території регіонального ландшафтного парку «Знесіння» у місті Львові, керуючи автомобілем марки «MAZDA» моделі «3», державний номерний знак НОМЕР_1 , діючи умисно, з явною неповагою до суспільства та встановлених правил, всупереч вимогам дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено» та пункту 8.4 Правил дорожнього руху України, незаконно здійснив в`їзд та рух у забороненій зоні.
У подальшому, усвідомлюючи, що охоронник ІІІ-го розряду відділу по охороні об`єктів з високим ступенем ризику ЛКП «Муніципальна варта» ОСОБА_6 є службовою особою та перебуває при виконанні покладених на нього службових обов`язків із забезпечення громадського порядку, ОСОБА_5 , ігноруючи законні вимоги останнього щодо припинення протиправних дій, умисно розпочав рух транспортним засобом у напрямку ОСОБА_6 та здійснив наїзд на нього. Продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_5 не зупинив транспортний засіб, внаслідок чого ОСОБА_6 впав на асфальтне покриття, чим ОСОБА_5 заподіяв потерпілому тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Після вчинення зазначених дій ОСОБА_5 , незважаючи на наявні перешкоди та законні вимоги працівників ЛКП «Муніципальна варта» зупинитися і дочекатися працівників поліції, з місця вчинення кримінального правопорушення зник.
Таким чином,  ОСОБА_5 обвинувачується в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України.

ІІІ. Позиції учасників судового провадження.
В судовому засіданні обвинувачений  ОСОБА_5 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав в повному обсязі. Надав суду відповідні показання, згідно яких підтвердив заподіяння легкого тілесного ушкодження службовій особі, а саме: ОСОБА_8 , охороннику ІІІ-го розряду відділу по охороні об`єктів з високим ступенем ризику ЛКП «Муніципальна варта», у зв`язку з його службовою діяльністю. Зазначив, що вважає недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин вчиненого кримінального правопорушення, оскільки такі ним не оспорюються.
Щодо заявлених у цивільному позові вимог про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, а також витрат на правову допомогу, заперечив про що також подав відзив на позовну заяву. Заявлені суми є завищеними та нічим не підтвердженими. Вважає доказово доведеною суму матеріальних збитків в розмірі 7374,60 грн.
Прокурор підтримав обвинувальний акт щодо вчинення  ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України. Просив суд, з урахуванням думки обвинуваченого, здійснювати розгляд, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, та обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням даних, що характеризують обвинуваченого. Не оспорив фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим  ОСОБА_5 , йому зрозуміло неможливість у подальшому оспорити ці фактичні обставини в апеляційному порядку. 
Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні проти здійснення розгляду справивідповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України не заперечив. Крім того, підтримав вимоги цивільного позову з підстав, викладених в ньому, та просив такі задовольнити.
Зокрема, 12.03.2026 року потерпілий ОСОБА_6 через свого представника – адвоката ОСОБА_7 подав цивільний позов до обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушенням. Просив стягнути з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 7374,60 грн. матеріальних збитків та 40 000,00 моральних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, а також 22 000,00 грн. понесених судових витрат – витрат на правничу допомогу.
Обгрунтовуючи спричинення матеріальних збитків в розмірі 15740,00 грн. потерпілий покликавшись на положення статтей 22,1166,1177 ЦК Українизазначив про наступні обставини.
Так, одразу після події, ОСОБА_9 був доставлений ВП «Святого Пантелеймона» де пройшов огляд спеціалістів.Внаслідок отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_9 проходив лікування у стаціонарі ВП «Святого Пантелеймона» з 23.12.2025 до 29.12.2025, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №114263, а також Випискою № 91 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.Основний діагноз – вогнищевий забій головного мозку ЗЧМТ, забій головного мозку легкого ступеня, забійна рана потиличної ділянки.Окрім цього, після виписки із стаціонару ОСОБА_9 двічі звертався до сімейного лікаря зі скаргами на головний біль, лихоманку, втрату рівноваги та запаморочення. У зв?язку з цим не міг працювати та перебував на лікарняному до 06.01.2026.
Крім того, ОСОБА_6 скеровувався медичними працівниками на огляд лікаря офтальмолога, який оглянув позивача та виписав окуляри для далі -2.0./-05/2, консультацію ендокринолога, невролога. 
Через отриману внаслідок події травму ліктьового суглобу, ОСОБА_6 надалі відчував постійні болі в ліктьовому суглобі та 19.01.2026 зробив рентгенографію суглобу.
28.01.2026 ОСОБА_6 у приватній клініці ТзОВ «Львів Медікал Центр Хірургія» провів ультразвукове обстеження ліктьового суглобу, через те що після події лікоть і надалі безперервно болів та приносить дискомфорт у повсякденному житті. Станом на день подання даного позову болі не припились.
У зв?язку з вищевказаним лікуванням, позивач поніс витрати на лікування у розмірі – 12 740,00 грн., що підтверджується копіями чеків, виписок та квитанцій долучених в додатках.
Частина ліків куплялась дружиною позивача ОСОБА_10 (свідоцтво про одруження НОМЕР_2 від 27.12.2001), оскільки позивач знаходився в лікарні. 
Окрім цього, в ході наїзду обвинуваченим на ОСОБА_6 та його падіння на асфальтне покриття, належні позивачу окуляри впали з його голови та розбились. 
В подальшому, окуляри були вилучені, поміщені в спецпакет та визнані речовим доказом, які будуть оглядатись в ході судового розгляду. 
31.01.2026 року ОСОБА_6 був змушений придбати нові окуляри за 3000,00 грн., а відтак такі витрати також належать до матеріальних витрат внаслідок вчиненого кримінально правопорушення. 
З моменту вилучення окулярів і до моменту придбання нових, позивач був змушений обходитись без них, що значною мірою вплинуло на його спосіб життя, привичні звички та комфорт. 
Таким чином, загальний розмір заподіяної відповідачем матеріальної шкоди становить 15 740,00 грн.
Обгрунтовуючи спричинення моральних збитків в розмірі 50 000,00 грн. потерпілий покликавшись на положення статтей23,1167 ЦК України зазначив про наступні обставини.
Протиправними діями ОСОБА_5 моральному здоров`ю ОСОБА_6 спричинено значної шкоди, тому що весь період намагання поновити порушені права, життя цивільного позивача було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями, тривалим лікуванням та діагностиками, життям без окулярів та постійними слідчими діями.
Внаслідок протиправних дій Відповідача понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які ОСОБА_5 міг б реалізувати не витрачаючи свого часу на підготовку заяв, скарг, судових позовів, відвідування установ органів державної влади, закладів охорони здоров?я щоб добитися належного захисту порушених прав.
Більше того, внаслідок наїзду автомобілем потерпілий пережив сильний фізичний біль, страх за власне життя, тривожність та емоційний шок. Подія відбулася раптово, під час виконання ним службових обов`язків, що суттєво посилило психологічне навантаження. 
Після події потерпілий тривалий час відчував головний біль, запаморочення, біль у кінцівках, що підтверджується медичними виписками. Він проходив медичні обстеження, зокрема огляд травматолога, невролога, рентгенологічні та інші діагностичні дослідження.
Окрім фізичних страждань, потерпілий пережив почуття безпорадності, приниження та несправедливості. Він був змушений неодноразово звертатися до медичних установ, поліції, слідчих органів та суду, що супроводжувалося постійним нервовим напруженням.
Більше того, внаслідок протиправних дій Відповідача позивач був позбавлений можливості провести різдвяні та новорічні свята у колі своєї сім`ї та близьких. У період, який традиційно пов`язаний із сімейним теплом, емоційною підтримкою та відновленням психологічної рівноваги, позивач був змушений перебувати у медичних закладах, проходити обстеження, лікування та відновлення після отриманих тілесних ушкоджень. Така ситуація спричинила для нього додаткові глибокі душевні страждання, відчуття самотності, пригніченості та емоційного виснаження, що суттєво погіршило його психоемоційний стан та посилило негативні наслідки завданої шкоди. Розбиття належних позивачу окулярів унаслідок наїзду та падіння на асфальтне покриття призвело до тимчасової втрати можливості нормально бачити. У зв`язку з цим позивач був суттєво обмежений у повсякденному житті, виконанні службових та побутових обов`язків, орієнтації у просторі та самообслуговуванні. Відсутність окулярів створювала постійний фізичний та психологічний дискомфорт, викликала напруження, тривожність та страх погіршення зору. Крім того, позивач був змушений звертатися за медичною допомогою до лікаря-офтальмолога, який провів відповідні обстеження органів зору, встановив необхідність корекції зору та призначив виготовлення і носіння нових окулярів. Увесь цей період позивач перебував у стані підвищеного нервового напруження та був змушений відмовлятися від звичного способу життя до моменту відновлення можливості повноцінно бачити, що додатково посилило його моральні страждання.
Крім того, на утриманні позивача перебувають члени його сім`ї, які потребують постійної уваги та догляду. Зокрема, позивач здійснює постійний догляд за своїм батьком — ОСОБА_11 , що підтверджується Актом №645 від 18 вересня 2025 року. Також дружина позивача є особою з інвалідністю ІІІ групи та потребує підтримки у повсякденному житті. У зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та вимушеним перебуванням на лікуванні у медичних закладах позивач був позбавлений можливості належним чином виконувати свої сімейні обов`язки, забезпечувати догляд і допомогу близьким. Усвідомлення власної фізичної неспроможності піклуватися про рідних осіб, які перебувають у залежному від нього становищі, спричинило для позивача значні душевні страждання, почуття тривоги, провини та безпорадності, що істотно погіршило його психоемоційний стан та посилило моральні наслідки завданої шкоди.
Враховуючи присутність психологічно травмуючого фактору (неправомірних дій відповідача), користуючись принципами розумності та справедливості, розмір моральної шкоди дорівнює 50 000 (п?ятдесят тисяч) грн., і вказану суму потерпілий вважає мінімальною компенсацією за перенесені ОСОБА_6 душевні страждання. 
Також потерпілим в ході розгляду кримінального провадження понесено процесуальні витрати у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 22 000,00 грн.
ІV. Мотиви суду.
Відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Слід зазначити, що роз`яснення учасникам судового провадження спрощеного порядку розгляду не повинно носити формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, повинен роз`яснити їм суть даної норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння усіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас, суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися у добровільності їх позицій. Повне визнання вини, не заперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин злочину, в якому обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є обов`язковими передумовами можливості здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КК України (позиція ККС ВС, висловлена у постанові від 02 лютого 2021 року, справа № 640/4713/19, провадження № 51-2155 км 20).
У відповідності до сформованого об`єднаною Палатою ККС ВС в постанові від 16 вересня 2024 року, (справа № 444/870/22, Провадження № 51-2989кмо23), висновку щодо правозастосування положень ч. 3 ст. 349 КПК: Суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.
Згідно з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак дана норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадження та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.
Незалежно від обсягу доказів, які досліджуватимуться судом, зокрема, внаслідок визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, допит обвинуваченого здійснюється обов`язково (постанова ККС ВС від 17 грудня 2020 року, справа № 426/14810/18, провадження № 51-2486км20).
Оскільки обвинувачений повністю визнав вину у вчиненому, і після роз`яснення учасникам судового розгляду положень ч.3 ст.349 КПК України, суд з`ясував, що вони правильно розуміють зміст обставин, встановлених у даному кримінальному провадженні та не оспорюють їх, і така позиція є добровільною, роз`яснивши їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку та отримавши згоду учасників судового провадження на проведення судового розгляду в такому порядку, прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо обставин скоєння обвинуваченим зазначеного кримінального правопорушення, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих матеріалів, суд приходить до переконливого висновку про те, що винуватість обвинуваченого  ОСОБА_5 у скоєному є доведена повністю. 
Оцінюючи зібрані по справі докази в сукупності, суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого  ОСОБА_5 .
Суд переконаний, що дії обвинуваченого  ОСОБА_5 правильно кваліфіковано:
- за ч. 2 ст. 350 КК України, оскільки умисно заподіяв легке тілесне ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю.
V. Призначення покарання.
Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Таким чином, реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.
Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання призначене судом має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.
При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
В той же час, згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Згідно з п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.
Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного.
Враховується, що за ступенем тяжкості згідно положень ст.12 КК України (в редакції на час вчинення відповідного кримінального правопорушення) вчинене кримінальне правопорушення, передбачене:
-ч. 2 ст. 350 КК України, є нетяжким злочином.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 66 КК України, є щире каяття. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, у відповідності до ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Згідно роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003року із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали) тощо.
Суд також враховує, що обвинувачений  ОСОБА_5 , неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб не має, не працює, а також суд враховує матеріальне становище, вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 . Крім того, згідно наявної в матеріалах справи інформації обвинувачений  ОСОБА_5 за медичною допомогою лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не звертався, на обліку в таких не перебуває.
При призначенні  ОСОБА_5 виду покарання суд керується загальними засадами призначення покарання, принципом пропорційності заходу переслідування меті, як він розтлумачений Європейським судом з прав людини у п. 38 рішення "Ізмайлов проти Росії" від 16 жовтня 2008 р. та у п.п. 34, 41 "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 р.
Таким чином, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд враховує позицію сторони обвинувачення, характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, ставлення обвинуваченого до вчиненого, і вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 , слід призначити покарання в межах санкції ч.2 ст.350 КК України, з можливістю випробування та покладення на нього певних обов`язків щодо обмеження у поведінці, оскільки, на думку суду, виправленню та перевихованню обвинуваченого буде сприяти покарання без ізоляції від суспільства з випробуванням.
І таке покарання, на думку суду, відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України є достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого, попередження нових кримінальних правопорушень, а також соціальної реабілітації.
VІ. Інші рішення, щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку.
Відповідно до ч. 3 ст. 475, п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України суд у вироку вирішує питання, зокрема, про заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.
На момент ухвалення вироку до обвинуваченого у вказаному кримінальному провадженні не було застосовано запобіжного заходу. Термін дії раніше застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту закінчився 23.02.2026 року.
А відтак підстав для застосування запобіжного заходу до обвинуваченого суд не вбачає.
Арешт на майно у кримінальному провадженні, накладений на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 30.12.2025 року скасовано ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 15.01.2026 року, а відтак підстави для вжиття заходів згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України відсутні.
Долю речових доказів у кримінальному проваджені необхідно вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.
У кримінальному проваджені наявні процесуальні витрати у вигляді витрат потерпілого на правову допомогу, питання про які буде вирішено при вирішенні питання про цивільний позов.
12.03.2026 року потерпілий ОСОБА_6 через свого представника – адвоката ОСОБА_7 подав цивільний позов до обвинуваченого (цивільного відповідача) ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушенням. Просив стягнути з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 15740 грн. матеріальних збитків та 50 000,00 моральних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, а також 22 000,00 грн. понесених судових витрат – витрат на правничу допомогу.
При вирішенні цивільного позову суд дійшов такого висновку.
Частиною 1 ст.128 КПК України передбачено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до положень ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Так як в судовому засіданні доведено те, що ОСОБА_12 завдано майнової шкоди діями обвинуваченого ОСОБА_5 , оскільки винуватість останнього у вчиненні інкримінованих йому у вину дій доведена в судовому засіданні, потерпілому збитки не відшкодовані, враховуючи встановлений в судовому засіданні факт вчинення кримінального правопорушення та часткове визнання обвинуваченим цивільного позову в частині матеріальної шкоди, цивільний позов про стягнення майнової шкоди підлягає до задоволення часткового задоволення на суму 7374,60 грн., яка підтверджена долученими до матеріалів справи доказами, які судом оглянуто.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно з положеннями статей 1167, 1168 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, зокрема ушкодженням здоров`я, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежить від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та інших стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд враховує засади розумності, виваженості та справедливості.
Цивільний позов про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., серед іншого, обґрунтовано тим, що діями обвинуваченого ОСОБА_5 , який заподіяв зазначені в обвинувальному акті тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 , спричинено останньому фізичний біль та моральні та душевні страждання, психологічний стрес, порушення звичного ритму життя, вимушені зміни при виконанні професійних обов`язків, погіршення та розлад здоров`я, що зумовило звернення за медичною допомогою та тимчасову непрацездатність, створення додаткових життєвих труднощів.
Враховуючи встановлені обставини справи, обґрунтування цивільного позову та надані суду докази, зокрема підтверджений діагноз потерпілого ОСОБА_6 , встановлений судово-медичною експертизою та медичними оглядами, проходження потерпілим лікування та вимушені зміни в житті, а також беручи до уваги вимоги розумності і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен становити 40 000,00 грн.
У зв`язку з цим, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди необхідно задовольнити частково.
У відповідності до п. 1 ч. 1ст. 118 КПК Українидо процесуальних витрат, в тому числі, належать витрати на правничу допомогу.
Згідно ч. 2ст. 120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.
За змістом ч. 1ст. 124 КПК Україниу разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до ч. 1ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.
Потерпілий може звернутися з клопотанням про розподіл судових витрат до суду першої інстанції з метою вирішення питання про розподіл процесуальних витрат у кримінальному провадженні. Таке право залишається у потерпілого незалежно від того, чи розгляд кримінального провадження завершено винесенням обвинувального акту або ж ухвали про закриття кримінального провадження.
Така позиція цілком узгоджується з правовим висновком ВП ВС, висловленим у Постанові від 17.06.2020 року у справі №598/1781/17, в якому зазначено, що КПКУкраїни не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.
Згідно з п.4, 6, 9 ч.1ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність`Закон від 05 липня 2012 року № 5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення. Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Закон від 05 липня 2012 року № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави.
Судом встановлено, що на підтвердження факту понесення потерпілим витрат на правову допомогу в розмірі 22 000,00 грн.останнім представлено суду копії наступних документів: договору про надання правничої допомоги №30/01-26 від 30.01.2026 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ; рахунку №30/01-26 від 30.01.2026 року на суму 22 000,00 грн., яка нарахована на за надані наступні послуги: ознайомлення та вивчення матеріалів кримінальної справи, підготування позовної заяви про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також додатків до неї, участь у судових засіданнях суду першої інстанції (незалежно від їх кількості та тривалості); платіжної інструкції №1.521502979.1 від 07.02.2026 року про сплату ОСОБА_6 . Фопу ОСОБА_7 грошових коштів в розмірі 22 000,00 грн., призначення платежу: оплата за юридичні послуги згідно рахунку №30/01-26 від 30.01.2026 року.
Відтак, суд вважає обгрунтовано доведеним понесення потерпілим ОСОБА_6 витрат на оплату правової допомоги в розмірі 22 000,00 грн., які були сплачені потерпілим.
Відповідно до правової позиції, висловленої у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Витрати на надану професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. (Постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі №300/3178/20)
Згідно ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені.
Крім того, у згаданих вище постановах Верховний Суд зазначає, що при визначенні розміру витрат на правничу допомогу на підставі поданих сторонами доказів, суд має виходити з критеріїв: їхньої реальності (тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності); розумності їхнього розміру (виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін).
Відповідно до положень ч.1-2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Так як цивільний позов задоволено частково, а саме на 72,06% (47 374,60 грн. від 65 740,00 грн.), то відповідно з урахуванням положень п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 слід стягнути 15 853,20 грн. витрат на правову допомогу (72,06% від 22 000,00 грн.).
При зверненні до суду із цивільним позовом позивач – потерпілий ОСОБА_6 був звільнений від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
У постанові Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 10.07.2018 у справі № 713/1275/16-к, судом установлено, що згідно з пунктом 6 частини 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із Законом. Виходячи з наведеного цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.
Згідно позиції ККС ВС у справі № 713/1275/16-к цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.
При цьому відповідно до позиції ОП ККС ВС викладеної в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 187/291/17 (ЄДРСРУ № 79439726): при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у ст. 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, ст. 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.
Керуючись статтями 349, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в :
ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 ,визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення:
- передбаченого частиною 2 статті 350 КК України, і призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік. 
На підставі ч.1 ст. 76 КК України у зв`язку із звільненням від відбування покарання з випробуванням покласти на засудженого  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Крім того, на підставі ч.3 ст. 76 КК України додатково покласти на засудженого  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Термін іспитового строку  ОСОБА_5 рахувати з моменту проголошення вироку.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_5 рахувати з часу звернення вироку до виконання.
Цивільний позов ОСОБА_6 (місце проживання: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до ОСОБА_5 (місце проживання: АДРЕСА_4 , паспорт НОМЕР_5 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушенням – задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_5 на користь ОСОБА_13 Теодозійович7374,60 грн. (сім тисяч триста сімдесят чотири гривні шістдесят копійок) матеріальних збитків та 40 000,00 (сорок тисяч гривень нуль копійок) моральних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням, а також 15 853,20 грн. (п`ятнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят три гривні двадцять копійок) понесених судових витрат – витрат на правничу допомогу.
В решті вимог позову – відмовити.
Речовий доказ згідно постанови про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні від 24.12.2025 року – флеш носій SD CARD ULTRA - 64 GB на якому розташовані відеофайли, а саме: 1. Video_ВХІД В МУЗЕЙ 20251221182617 20251221183101_15891958; 2. Video_ВХІД В МУЗЕЙ НОМЕР_7 ; 3. Video_ВХІД В МУЗЕЙ НОМЕР_8 ; 4. Video_ВХІД В МУЗЕЙ НОМЕР_9 ; 5. Video_ЗАЇЗД+ПАРКОВКА НОМЕР_10 ; 6. Video_ЗАЇЗД+ПАРКОВКА НОМЕР_11 ; 7. Video_ЗАЇЗД+ПАРКОВКА НОМЕР_12 ; 8. Video_ЗАЇЗД+ПАРКОВКА НОМЕР_13 ; 9. Video_TEPACA КАФЕ_20251221182330_20251221183057_15724129; 10. Video_TEPACA КАФЕ 20251221183002_20251221185719_4960921; 11. Video_ТЕРАСА КАФЕ 20251221185719_20251221193105_6530389; 12. Video_ТЕРАСА КАФЕ 20251221193105_20251221200130_8562537 - зберігати при матеріалах кримінального провадження.
Речовий доказ згідно постанови про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні від 22.12.2025 року – змив з капоту (об`єкт №1) автомобіля MAZDA 3 чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який поміщено в паперовий конверт та опечатано пломбою NPU4603049; змив з капоту (об`єкт №2) автомобіля MAZDA 3 чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який поміщено в паперовий конверт та опечатано пломбою NPU4603050; змив з ручки водійської дверки із зовнішньої сторони (об`єкт №3) автомобіля MAZDA 3 чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який поміщено в паперовий конверт та опечатано пломбою NPU4603048; змив з лівої фари (об`єкт №4) автомобіля MAZDA 3 чорного кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , який поміщено в паперовий конверт та опечатано пломбою NPU4603051; структура матеріалу на темній дактилоплівку із верхньої частини переднього бамперу по середині капоту, який поміщено в спец пакет ICR0005962 - знищити.
Речовий доказ згідно постанови про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні від 22.12.2025 року – автомобіль марки «MAZDA», д.н.з. НОМЕР_1 номер кузова: НОМЕР_14 , який згідно з довіреностю від 15.10.2025 № 3849 передано в користування ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ключі від автомобіля – залишити в користуванні власника. 
Речовий доказ згідно постанови про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні від 23.12.2025 року – окуляри, які були поміщені до спец-пакету NPU5041563 –повернути потерпілому ОСОБА_6 .
На вирок протягом 30-ти діб з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Личаківський районний суд м.Львова.
При цьому, відповідно до положень ч.2 ст.394 КПК України, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
З текстом вироку суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Суддя     ОСОБА_1