ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/3915/25 Суддя (судді) першої інстанції: Сергій КЛОПОТ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Терези Ю.О., Файдюка В.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та просив.
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо не проведення ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року перерахунку, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2022 року, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 з 01 липня 2022 року перерахунку на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 з 01 липня 2022 року до 31 грудня 2022 року включно, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не проведення ОСОБА_1 з 01 січня 2023 року перерахунку, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від ЗО серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», грошового забезпечення, виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 з 01 січня 2023 року до 20 травня 2023 року включно, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», перерахувати та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (основні, додаткові та одноразові види грошового забезпечення), виходячи з розміру посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30 серпня 2017 року.
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2022 року за весь час затримки виплати, а саме за період з 24 лютого 2022 року до дня фактичної виплати грошового забезпечення.
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 , у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченого грошового забезпечення за період з 1 липня 2022 року до 20 травня 2023 року за весь час затримки виплати, а саме за період з 1 липня 2022 року до дня фактичної виплати грошового забезпечення.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року позов задоволено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на рішення, перегляд якого можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, не вбачає підстав проведення розгляду апеляційної скарги за участю учасників справи у відкритому судовому засіданні.
В матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін у розгляді справи не обов`язкова.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
За змістом частини першої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції має бути розглянута протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
За приписами частини другої статті 309 Кодексу адміністративного судочинства України у виняткових випадках апеляційний суд за клопотанням сторони та з урахуванням особливостей розгляду справи може продовжити строк розгляду справи, але не більш як на п`ятнадцять днів, про що постановляє ухвалу.
Згідно з частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд вживає визначені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Пунктом 1 статті 6, ратифікованої Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення - скасуванню, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 (далі - Позивач), в період з 24 лютого 2022 року до 02 січня 2024 року, проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 02.01.2024 року № 2 Позивач виключений зі списків особового складу військової частини за підпунктом «г» пункту другого частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військовослужбовці військової частини НОМЕР_2 , у тому числі і Позивач, у період служби з лютого 2022 року до 30 червня 2022 року перебували на фінансовому забезпеченні ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - Відповідач 1), а з 1 липня 2022 року і дотепер перебувають на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 (далі - Відповідач 2).
На початку 2024 року, після звільнення з військової служби, Позивач дізнався, що протягом 2022-2023 років йому нараховували та виплачували грошове забезпечення у значно заниженому розмірі.
У зв`зку з цим представник Позивача звернулась із запитом до Відповідача, в якому просила надати інформацію про нараховані та виплачені йому за час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_2 види грошового забезпечення.
Відповідачем 2 було надано відповідь на запит від 03.03.2025, але отримано відповідь на електронну пошту представника позивача, адвоката Усової Ю. О. 26 березня 2025 року №280, зі змісту якої Позивач дізнався про те, що в період з 24.02.2022 до 20.05.2023 щомісячно отримував грошове забезпечення в заниженому розмірі, у тому числі й одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Позивач вважає такі дії відповідачів протиправними, такими, що суперечать вимогам законів України та порушують його Конституційні права.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Щодо права на перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 24.02.2022 до 20.05.2023 суд зазначає таке.
Умови, норми та порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям визначаються Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», а також Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Відповідно до частин першої - четвертої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям належне матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, який відповідає умовам проходження військової служби, а також сприяє закріпленню кваліфікованих військових кадрів.
До структури грошового забезпечення входять посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, зокрема підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія, а також одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Розмір грошового забезпечення визначається з урахуванням посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, установлених Кабінетом Міністрів України, та має забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань і правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер та умови служби, а також стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова №704), яка набрала чинності 01.03.2018, було затверджено, зокрема, тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів посадових окладів військовослужбовців із числа осіб рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, крім військовослужбовців строкової військової служби, осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 1, а також схему тарифних коефіцієнтів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, осіб рядового і начальницького складу згідно з додатком 14.
Пунктом 4 Постанови №704 у первинній редакції, чинній на момент її прийняття, було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
При цьому додатки 1, 12, 13 і 14 до Постанови №704 також містили примітки, за змістом яких посадові оклади за розрядами тарифної сітки та оклади за військовими (спеціальними) званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Водночас 21.02.2018 Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову №103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова №103), пунктом 6 якої внесено зміни до постанов Кабінету Міністрів України, що додавалися до неї. Зокрема, пункт 4 Постанови №704 було викладено у новій редакції, відповідно до якої встановлювалося, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Отже, на момент набрання чинності Постановою №704, тобто 01.03.2018, пункт 4 цієї постанови вже діяв у редакції змін, внесених пунктом 6 Постанови №103. Відтак станом на 01.03.2018 пункт 4 Постанови №704 передбачав, що при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом саме на 1 січня 2018 року.
Однак постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови №103, яким були внесені зміни до пункту 4 Постанови №704, визнано протиправним та скасовано.
Ухвалюючи зазначену постанову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржуваний пункт 6 Постанови №103, яким, зокрема, було змінено пункт 4 Постанови №704, стосується прав позивача та звужує гарантоване державою право відповідної категорії осіб на належне пенсійне забезпечення, оскільки призводить до зменшення розміру грошового забезпечення, яке використовується для перерахунку пенсії.
Таким чином, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 було скасовано зміни, внесені, зокрема, до пункту 4 Постанови №704, та відновлено його попередню редакцію станом на 30.07.2018, відповідно до якої розміри посадових окладів і окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу підлягають визначенню шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 15.03.2023 у справі №420/6572/22, а також у частині відновлення попередньої редакції правової норми у разі визнання нечинними внесених до неї змін - з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у пункті 24 постанови від 06.08.2019 у зразковій справі №160/3586/19.
Разом із тим відповідно до примітки 1 додатка 1 до Постанови №704, яка не зазнавала змін, посадові оклади за розрядами тарифної сітки визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Пунктом 11 розділу І Порядку №260 передбачено, що у разі зміни розмірів або норм щомісячних основних чи додаткових видів грошового забезпечення під час проходження військової служби, у тому числі під час відряджень, відпусток, навчання, звільнення від виконання службових обов`язків у зв`язку з хворобою, перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, перебування у розпорядженні тощо, перерахунок грошового забезпечення здійснюється з дня, з якого відбулися відповідні зміни.
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку №260 посадові оклади виплачуються у розмірах, визначених додатками 1, 2, 12 і 13 до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» зі змінами.
Оклади за військовими званнями відповідно до пункту 1 розділу ІІІ Порядку №260 виплачуються у розмірах, визначених додатком 14 до Постанови №704.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 року становив 2102,00 грн.
Отже, починаючи з 29.01.2020, грошове забезпечення всіх військовослужбовців, якщо воно нараховується та виплачується на підставі Постанови №704, підлягає перерахунку у бік збільшення виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення відповідного тарифного коефіцієнта на прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, а не на прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 01.01.2018.
Отже, у зв`язку зі скасуванням пункту 6 Постанови №103 та відновленням попередньої редакції пункту 4 Постанови №704, з 29.01.2020 відбулися зміни у правовому регулюванні, з урахуванням яких позивач набув право на перерахунок і виплату грошового забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до Постанови №704.
Водночас 12.05.2023 до Постанови №704 були внесені зміни, які набрали чинності 20.05.2023, та пункт 4 цієї Постанови викладено у новій редакції, відповідно до якої встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні і визначаються шляхом множення цієї величини на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.
Таким чином, відповідному праву позивача кореспондує обов`язок відповідачів як органів, які здійснюють фінансове забезпечення військовослужбовців, провести належний перерахунок і виплату позивачу за період з 24.02.2022 до 20.05.2023 грошового забезпечення, розрахованого виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до Постанови №704.
Разом із тим протягом усього періоду проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_3 розмір посадового окладу та окладу за військовим званням позивача визначався шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 01.01.2018 у розмірі 1762 гривні, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Відповідно до листа №48 від 07.01.2025, наданого військовою частиною НОМЕР_2 у відповідь на адвокатський запит, у період з 24.02.2022 до 13.07.2023 позивачу було встановлено тарифний розряд «19» із застосуванням тарифного коефіцієнта « 2,48», що відповідає займаній позивачем посаді.
Згідно з додатком 14 до Постанови №704 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, військовому званню «солдат» відповідає тарифний коефіцієнт « 0,3».
При цьому позивач отримував грошове забезпечення, розраховане виходячи з посадового окладу 2730,00 грн до лютого 2023 року, а з березня 2023 року - 2910,00 грн, що відповідає тарифному розряду « 4», та окладу за військовим званням «солдат» у розмірі 530,00 грн.
Посадовий оклад за тарифним розрядом « 4» розраховувався таким чином:
1,55 - тарифний коефіцієнт Ч 1762 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 = 2731 грн.
Оклад за військовим званням «солдат» розраховувався таким чином:
0,3 - тарифний коефіцієнт Ч 1762 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2018 = 528,60 грн.
Розрахунки були заокруглені відповідно до примітки 1 додатка 1 до Постанови №704.
Наведене свідчить про те, що виплата грошового забезпечення за період з 24.02.2022 до 20.05.2023 здійснювалася без урахування розмірів прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати для працездатних осіб, установлених станом на 01.01.2022 Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» та станом на 01.01.2023 Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», що є неправомірним.
Отже, відповідачами протягом періоду проходження позивачем служби у військовій частині НОМЕР_2 належного нарахування грошового забезпечення проведено не було. Це, у свою чергу, призвело до того, що позивачу у заниженому розмірі були нараховані та виплачені також додаткові види грошового забезпечення, зокрема грошова допомога на оздоровлення, передбачена статтею 10-1 Закону №2011-XII, грошова допомога для вирішення соціально-побутових питань тощо.
Розмір посадового окладу та окладу за військовим званням підлягає визначенню шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року.
Нарахування та виплата грошового забезпечення мають здійснюватися з урахуванням розмірів посадового окладу, який визначається шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, що повністю узгоджується з положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII.
У цьому випадку 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, безпосередньо не застосовується для обрахунку посадового окладу та окладу за військовим званням позивача.
Зазначена величина є мінімальною гарантованою сумою, якій має відповідати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року, з якого визначаються посадовий оклад та оклад за військовим званням шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704.
Зазначене твердження узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15.03.2023 у справі №420/6572/22, яка є типовою для цієї категорії спорів. Зокрема, колегія суддів у зазначеній постанові дійшла висновку, що встановлене пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих відповідно до Постанови №704, жодним чином не впливає на спірні правовідносини, оскільки такою розрахунковою величиною є саме прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом на 1 січня календарного року. При цьому розмір мінімальної заробітної плати не використовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів, а застосовується з іншою метою - для визначення мінімальної величини, яка враховується як складова під час визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим чи спеціальним званням.
Аналогічний підхід Верховний Суд застосував також у постановах від 31.08.2022 у справі №120/8603/21-а, від 16.11.2022 у справі №120/648/22-а, від 04.01.2023 у справі №640/17686/21, від 10.01.2023 у справі №440/1185/21, від 28.02.2023 у справі №380/18850/21 та від 02.08.2022 у справі №440/6017/21.
Водночас, відповідно до наведеного вище порядку обчислення грошового забезпечення шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, суми виплат мали б становити такі розміри.
Посадовий оклад за тарифним розрядом « 4» за період з 24.02.2022 до 31.12.2022:
1,55 - тарифний коефіцієнт Ч 2481 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2022 = 3845,55 грн.
Посадовий оклад за тарифним розрядом « 4» за період з 31.12.2022 до 20.05.2023:
1,55 - тарифний коефіцієнт Ч 2684 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2023 = 4160,20 грн.
Оклад за військовим званням «солдат» за період з 24.02.2022 до 31.12.2022:
0,3 - тарифний коефіцієнт Ч 2481 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2022 = 744,30 грн.
Оклад за військовим званням «солдат» за період з 31.12.2022 до 20.05.2023:
0,3 - тарифний коефіцієнт Ч 2684 грн - прожитковий мінімум станом на 01.01.2023 = 805,20 грн.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2022 становив 6500 грн, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 01.01.2023 визначено у сумі 6700 грн.
Отже, з урахуванням наведених положень, розмір посадового окладу та окладу за військовим званням не може бути меншим ніж 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме не менше 3250 грн протягом 2022 року та не менше 3350 грн протягом 2023 року.
Щодо застосування норм права до спірних правовідносин Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду висловив правову позицію у постанові від 15.03.2023 у справі №420/6572/22 та постанові від 19.10.2022 у справі №400/6214/21, яка є типовою для цієї категорії спорів.
Зокрема, вирішуючи питання щодо задоволення позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання військової частини з 29.01.2020 по день виключення зі списків особового складу перерахувати і виплачувати позивачу грошове забезпечення, виходячи з посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом станом на 1 січня календарного року, але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого законом на 1 січня календарного року, Верховний Суд у пунктах 24- 27 постанови від 19 жовтня 2022 року у справі №400/6214/21 сформулював такий правовий висновок.
Колегія суддів погодилася з висновком суду апеляційної інстанції про необхідність застосування до спірних правовідносин з 29 січня 2020 року, тобто з дати набрання чинності постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі №826/6453/18, положень пункту 4 Постанови №704 у редакції, чинній до 24 лютого 2018 року, тобто у редакції, яка діяла до набрання законної сили Постановою №103.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 10 вересня 2021 року у справі №480/5496/20, до спірних правовідносин не застосовуються, оскільки з 01 січня 2020 року положення пункту 4 Постанови №704 у частині визначення розрахунковою величиною для обчислення посадових окладів, розрахованих згідно з Постановою №704, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня 2018 року, не відповідало правовим актам вищої юридичної сили. Згідно з такими актами прожитковий мінімум як базовий державний стандарт був змінений на відповідний рік, у тому числі як розрахункова величина для визначення посадових окладів, заробітної плати та грошового забезпечення працівників державних органів.
У зв`язку зі зростанням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня календарного року, зокрема відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», у військовослужбовців виникло право на перерахунок пенсії з урахуванням оновлених відомостей про розмір посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, які мають визначатися шляхом застосування пункту 4 Постанови №704 із використанням для їх обчислення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого законом на 1 січня відповідного календарного року, з урахуванням його збільшення на відповідний рік.
При цьому Верховний Суд звернув увагу, що передбачене пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, розрахованих за Постановою №704, не впливає на спірні правовідносини, оскільки розрахунковою величиною є прожитковий мінімум для працездатних осіб, установлений законом саме на 1 січня календарного року. Розмір мінімальної заробітної плати не є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів, а використовується з іншою метою - для визначення мінімальної величини, що враховується як складова при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовим (спеціальним) званням.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 28.02.2023 у справі №380/18850/21 та від 02.08.2022 у справі №440/6017/21.
Крім того, слід зазначити, що Верховний Суд у постановах від 02.08.2022 у справі №440/6017/21, від 06.02.2023 у справі №160/648/22-а та від 04.04.2023 у справі №120/5264/22 дійшов висновку, що збільшення розміру прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року та 01 січня 2022 року, є підставою для здійснення перерахунку розмірів посадових окладів військовослужбовців та окладів за військовим званням у відповідних роках. Відповідно до частини другої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України під час вибору і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Щодо права на виплату компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати грошового забезпечення суд зазначає таке.
Згідно зі статтею 43 Конституції України право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом.
Питання компенсації громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати врегульоване Законом України від 19 жовтня 2000 року №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050-III).
Відповідно до статей 1, 2 Закону №2050-III підприємства, установи й організації незалежно від форми власності та господарювання зобов`язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частини доходів у разі порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Така компенсація проводиться у випадку затримки виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, на один і більше календарних місяців.
Під доходами у розумінні цього Закону слід розуміти грошові доходи громадян, які вони отримують на території України та які не мають разового характеру, зокрема пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітну плату, грошове забезпечення та інші виплати.
Згідно зі статтею 3 Закону №2050-III сума компенсації розраховується шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць, після утримання податків і обов`язкових платежів, на індекс інфляції за період невиплати доходу. При цьому інфляція місяця, за який виплачується дохід, при обчисленні компенсації не враховується.
Статтею 4 Закону №2050-III передбачено, що виплата громадянам суми компенсації здійснюється у тому самому місяці, у якому проводиться виплата заборгованості за відповідний місяць.
З метою реалізації положень Закону №2050-III постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок №159).
Відповідно до абзацу першого пункту 4 Порядку №159 сума компенсації визначається як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць, після утримання податків і обов`язкових платежів, та приросту індексу споживчих цін, тобто індексу інфляції у відсотках, для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Аналіз положень Закону №2050-III та Порядку №159 дає підстави для висновку, що компенсація втрати частини доходів громадянам здійснюється за наявності таких умов: громадянину належать до виплати відповідні доходи, зокрема заробітна плата, грошове забезпечення, пенсія, соціальні виплати або стипендія; такі доходи не мають разового характеру; встановлені строки їх виплати були порушені; затримка виплати становить один і більше календарних місяців незалежно від наявності чи відсутності вини підприємства, установи або організації будь-якої форми власності та господарювання; у період затримки мало місце зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги.
При цьому формулювання, використане у статті 3 Закону №2050-III, згідно з яким компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць, означає, що обов`язковою складовою для визначення компенсації є невиплачений грошовий дохід, який може бути як попередньо нарахований, так і такий, що підлягає нарахуванню, зокрема на підставі судового рішення.
Зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні статей 1- 3 Закону №2050-III свідчать про те, що право особи на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати виникає незалежно від того, чи були відповідні суми попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 29.03.2023 у справі №120/9475/21-а, від 22.06.2018 у справі №810/1092/17, від 13.01.2020 у справі №803/203/17, від 29.10.2020 у справі №280/729/19 та від 29.04.2021 у справі №240/6583/20.
Отже, з наведеного випливає, що у разі бездіяльності роботодавця щодо нарахування та виплати працівнику належного грошового забезпечення така особа має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. При цьому донарахування належних громадянину сум компенсації втрати частини доходів має здійснюватися до дня фактичної виплати заборгованості, щодо якої були порушені строки виплати.
Як убачається з матеріалів справи, відповідачі у період з 24.02.2022 до 20.05.2023 не здійснювали нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення у належному розмірі.
Відповідно до даних про рівень індексу інфляції, оприлюднених Державною службою статистики України, індекс споживчих цін за період невиплати грошового забезпечення з березня 2022 року до лютого 2025 року становить 145%.
З урахуванням того, що ненарахування належних сум грошового забезпечення позивачу відбулося внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів, тобто з їх вини, а також беручи до уваги зростання індексу інфляції з березня 2022 року до теперішнього часу, позивач має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав належну оцінку дослідженим доказам та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 07 липня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Ю.О.Тереза

В.В.Файдюк