ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 вересня 2026 року   Справа № 918/1212/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

секретар судового засідання Кужель Є.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Кортакоз" на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі №918/1212/25 (суддя Мовчун А.І.)
час та місце ухвалення рішення: 20 травня 2026 року; м. Рівне, вул. Давидюка Тараса, 26 А; повний текст рішення виготовлено 22 травня 2026 року
за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ремарк"
до відповідача 1 Приватного підприємства "Західпроменерго"
до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "Кортакоз"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Рівненська міська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 2, Приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Олинець Володимир Петрович
про визнання недійсним іпотечного договору № 2693 від 29 липня 2025 року та усунення перешкод в користуванні майном
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "Кортакоз"
до відповідача 1 Приватного підприємства "Західпроменерго"
до відповідача 2 Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ремарк"
про звернення стягнення на предмет іпотеки
за участю представників сторін:
від Первісного Позивача - Петришин П.М.;
від Первісного Відповідача 1 - Шевчук В.С.;
від Первісного Відповідача 2, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 - не з`явилися.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Ремарк" (надалі – Первісний Позивач) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "Західпроменерго" (надалі – Первісний Відповідач 1), Товариства з обмеженою відповідальністю - фірми "Кортакоз" (надалі – Первісний Відповідач 2) про:
• визнання недійсним іпотечного договору, укладеного 29 липня 2025 року між Первісним Відповідачем 1 та Первісним Відповідачем 2, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Олинець Володимир Петровичем за реєстровим №2693 (надалі – Третя особа 2);
• скасування державної реєстрації іпотеки, номер запису про іпотеку 60901651, дата час державної реєстрації 29 липня 2025 року 15:23:31 проведену на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, посвідчену Третьою особою 2. 
В обгрунтування первісних позовних вимог Первісний Позивач вказує про наявність рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24, яким позов Первісного Позивача до Рівненської міської ради (надалі – Третя особа 1), Управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1, Первісного Відповідача 1 про визнання недійсним акту про не підписання договору, визнання недійсними результатів торгів, оформлених протоколом про результати земельних торгів, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, застосування реституції, а також про визнання укладеним договору купівлі - продажу земельної ділянки у редакції позивача задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладений між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1. Зобов`язано Первісного Відповідача 1 передати (повернути) Третій особі 1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 1862 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Князя Володимира, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:008:0195. Визнано укладеним з дня набрання законної сили рішенням суду договір купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира, укладений між Третьою особою 1 як продавцем, та Первісним Позивачем як покупцем. Вказує, що рішення набрало законної сили 1 липня 2025 року.
Як стверджує Первісний Позивач, виконання вказаного рішення стало неможливим, оскільки Первісний Відповідач 1 передав земельну ділянку в іпотеку згідно іпотечного договору № 2693 від 29 липня 2025 року, укладеного між Первісним Відповідачем 1 та Первісним Відповідачем 2, що призвело до незаконної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права оренди та іпотеки у третіх осіб.

В свою чергу Первісний Відповідач 2 звернувся до суду із зустрічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором в рахунок погашення заборгованості Первісного Відповідача 1 у розмірі 1666480 грн перед Первісним Відповідачем 2, що виникла за договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 26 червня 2025 року, та встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом самостійного продажу Первісним Відповідачем 2, як іпотекодержателем, земельної ділянки загальною площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу за ціною визначеною на підставі оцінки майна проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Обгрунтовуючи зустрічні позовні вимоги Первісний Відповідач 2 вказав, що на підставі пункту 8.2 договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 26 червня 2025 року було заявлено Первісному Відповідачу 1 вимогу про дострокове повернення наданих в якості поворотної фінансової допомоги грошових коштів, на підтвердження чого долучена претензія Первісного Відповідача 2 за № 588/1 від 30 грудня 2025 року. Вказує, що укладаючи договір іпотеки, Первісний Відповідач 1 надав гарантії та запевнення, про те, що спірна земельна ділянка, як предмет іпотеки, не перебуває під судовими спорами, право власності не оскаржується і він як власник має усі права на укладення іпотечного договору, та зазначає, що за наслідком розгляду наданої Первісним Відповідачем 1 претензії, листом №1 від 7 січня 2026 року Первісний Відповідач 1 повідомив про неможливість повернення отриманих в якості поворотної фінансової допомоги грошових коштів, у зв`язку із чим було відмовлено у задоволення претензії Первісного Відповідача 2. При цьому, Первісний Відповідач 2 повідомляє, що обставини щодо наявності непогашеної боргової заборгованості за договором поротної допомоги підтверджується наступними документами: договором поворотної фінансової допомоги №1 від 26 червня 2025 року; платіжними інструкціями на загальну суму 1666480 грн; актом звірки від 31 грудня 2025 року та листом Первісного Відповідача 1 №1 від 7 січня 2026 року.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року первісний позов про визнання недійсним іпотечного договору № 2693 від 29 липня 2025 року та усунення перешкод в користуванні майном задоволено частково. Скасовано державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку 60901651, дата, час державної реєстрації 29 липня 2025 року 15:23:31, проведену на підставі Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, здійснену Третьою особою 2.
У задоволенні іншої частини первісних позовних вимог - відмовлено.
Окрім того, даним судовим рішенням у задоволенні зустрічного позову Первісного Відповідача 2 до Первісного Відповідача 1 та Первісного Позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що беручи до уваги визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладеного між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, Первісний Відповідач 1 не набув права власності на предмет іпотеки - земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195, відтак, з позиції суду, не мав права розпоряджатися нею, у тому числі передавати в іпотеку за оспореним договором.
Суд першої інстанції зауважив, що Первісний Позивач, як власник земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195, зазначену земельну ділянку в іпотеку за оспореним договором не передавав, не був стороною цього правочину та не перебував із його сторонами в зобов`язальних відносинах.
З огляду на зазначене, суд першої інстанції виснував, що іпотечний договір від 29 липня 2025 року укладений між Первісним Відповідачем 2 як іпотекодержателем та Первісним Відповідачем 1 як іпотекодавцем не відповідає положенням статтей 317, 319, 203, 583 Цивільного кодексу України та статті 5 Закону України "Про іпотеку".
Відтак, зважаючи на те, що державна реєстрація права іпотеки Первісного Відповідача 2 на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 проведена на підставі іпотечного договору від 29 липня 2025 року, укладеного з порушенням положень статтей 317, 319, 203, 583 Цивільного кодексу України та статті 5 Закону України "Про іпотеку", що, у свою чергу, порушує права Первісного Позивача на передану в іпотеку земельну ділянку, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування державної реєстрації такого права іпотеки та задоволення первісних позовних вимог у цій частині.
Окрім того, місцевий господарський суд констатував, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи. З позиції суду, судове рішення про задоволення такого позову, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном, а оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного нерухомого майна або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права іпотеки за відповідачем, не є ефективним способом захисту прав власника від описаного вище порушення.
Відтак, враховуючи вищенаведене, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції виснував, що оскільки усунення для Первісного Позивача перешкоди у здійсненні ним права розпоряджатись своєю земельною ділянкою здійснюється шляхом державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за Первісним Відповідачем 2 права іпотеки на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права іпотеки, то вимога про визнання недійсним договору іпотеки не є ефективним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах, а тому суд відмовив у задоволенні вказаної вимоги.
Встановивши наявність підстав для скасування державної реєстрації іпотеки щодо спірної земельної ділянки, місцевий господарський суд констатував відсутність у Первісного Відповідача 2 належним чином підтвердженого права іпотеки, відтак вважає зустрічний позов Первісного Відповідача 2 про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що задоволенню не підлягає.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Первісний Відповідач 2 звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій з підстав викладеній у ній просив суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року в справі №918/1212/25 та ухвалити постанову, якою задовольнити зустрічний позов Первісного Відповідача 2 до Первісного Позивача та Первісного Відповідача 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмовити в задоволенні первісного позову. 
Вважає, що рішення господарського суду першої інстанції є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, Первісний Відповідач 2 вказує, що Первісним Позивачем проведено заходи щодо державної реєстрації речових прав власності земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 лише 10 жовтня 2025 року, тобто лише із 8 жовтня 2025 року Первісний Позивач набув прав власника на земельну ділянку. Разом із тим, отримавши первісний позов Первісному Відповідачу 2 стало відомо про наявність відповідного спору щодо земельної ділянки загальною площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195. За наслідком аналізу викладеної у такому позові інформації, Первісним Відповідачем 2 на підставі пункту 8.2 Договору поворотної фінансової допомоги №1 від 26 червня 2025 року було ж відразу висунуто вимогу про дострокове повернення наданих в якості поворотної фінансової допомоги грошових коштів, що підтверджується претензією Первісного Відповідача 2 №588/1 від 30 грудня 2025 року.
Апелянт вказав, що станом на момент укладення іпотечного договору від 29 липня 2025 року право власності Первісного Відповідача 1 було зареєстроване у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а будь-які відомості про припинення такого права чи скасування державної реєстрації були відсутні. Зауважує, що відповідно до статтей 3, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру речових прав є офіційними та презюмуються достовірними до моменту їх скасування у встановленому законом порядку. 
Окрім того, Первісний Відповідач 2 в апеляційній скарзі наголошує, що укладаючи спірний іпотечний договір, Первісний Відповідач 2 діяв добросовісно, покладаючись на відомості офіційного державного реєстру, які підтверджували право власності Первісного Відповідача 1 на земельну ділянку. На переконання скаржника суд першої інстанції фактично не надав жодної правової оцінки добросовісності поведінки іпотекодержателя та не встановив обставин, які б свідчили про обізнаність Первісного Відповідача 2 щодо існування спору стосовно права власності на земельну ділянку або щодо можливих порушень під час її набуття Первісним Відповідачем 1. 
При цьому, скаржник доводить, що саме по собі подальше визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки не може автоматично свідчити про недійсність усіх наступних правочинів, укладених особою, право власності якої було належним чином зареєстроване у державному реєстрі на момент їх вчинення, вважаючи себе добросовісним набувачем. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 27 липня 2026 року (том 4, а.с. 1) відкрито апеляційне провадження у справі № 918/1212/25 за апеляційною скаргою Первісного Відповідача 2. Запропоновано учасникам по справі протягом 10 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі надати відзив. 
Через підсистему «Електронний суд» 29 липня 2026 року від Первісного Позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому Первісний Позивач просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Первісного Відповідача 2 та залишити без змін рішення місцевого господарського суду. Первісний Позивач вказав, що Марчук Віктор Юрійович, який спочатку був бенефеціарним власником Первісного Відповідача 1 з часткою 100%, пізніше став бенефеціарним власником Первісного Відповідача 2, з часткою 25%. З огляду на вказане вважає, що Первісний Відповідач 2 даним підтвердив інформацію про наявність зв`язку та пов`язаності між ним і Первісним Відповідачем 1 через особу Марчука Віктора Юрійовича. З даного Первісний Позивач виснує, що Первісний Відповідач 2 усвідомлюючи пов`язаність з Первісним Відповідачем 1 взагалі не вважав за потрібне самостійно перевіряти дані та інформацію необхідну для укладення законного іпотечного договору, заперечуючи тим самим встановлене Верховним Судом по справі №918/619/24, в той же час як вчиняти таку перевірку є обов`язок сторони за наявності в другої сторони договору необхідні правомочності (повноваження) на укладення такого договору, та інші обставин, які свідчать про законність його укладення, та тим самим підтвердити свою добросовісність при укладенні такого договору в разі його оспорювання. З огляду на вказане Первісний Позивач вважає, що такі дії (бездіяльність) Первісного Відповідача 2 при укладенні оспорюваного іпотечного договору добросовісними вважатися не можуть.
Первісний Позивач вказав, що з 1 липня 2025 року і по даний час Первісний Позивач є єдиним, дійсним, правомірним власником (володільцем) земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира. Зазначив, що право володіння земельною ділянкою у Первісного Позивача, як власника, виникло та існує виключно на законних підставах, що підтверджується рішенням Верховного Суду по справі №918/619/24. При цьому вважає, що Первісний Відповідач 1 лише тимчасово реєстраційно володів земельною ділянкою, яка насправді йому не належала.
Ухвалою апеляційного господарського суду від 31 липня 2026 року проведення підготовчих дій закінчено; призначено справу № 918/1212/25 до розгляду на 26 серпня 2026 року об 14:00 год.. Задоволено заяву представника Первісного Позивача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 26 серпня 2026 року, з підстав, наведених у даній ухвалі, розгляд апеляційної скарги відкладено на 9 вересня 2026 року об 15:20 год.. 

В судове засідання від 9 вересня 2026 року представники Первісного Відповідача 2, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 не з`явилися.
Згідно частин 1-4 статті 120 Господарського процесуального кодексу України, суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою; суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою; виклики і повідомлення здійснюються шляхом вручення ухвали в порядку, передбаченому цим Кодексом для вручення судових рішень; ухвала господарського суду про дату, час та місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії повинна бути вручена завчасно, з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу, але не менше ніж п`ять днів, для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи.
Зі змісту ухвали від 26 серпня 2026 року вбачається, що суд в пункті 3 повідомив сторін про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Частиною 1 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
В той же час, згідно пункту 2 частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Відповідно до довідок про доставку електронного листа, вказана ухвала надіслана в електронні кабінети сторін.
Суд апеляційної інстанції констатує, що в силу дії статті 273 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглядається протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі.
Разом з тим, суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначене статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншим міркуваннями в судовому процесі. 
При цьому судом враховується факт повторності неявки представника даних сторін. 
З огляду на все вищезазначене, колегія апеляційного господарського суду вбачає за можливе розглядати дану апеляційну скаргу без участі представників Первісного Відповідача 2, Третьої особи 1 та Третьої особи 2 за наявними в матеріалах справи доказами. 

В судовому засіданні від 9 вересня 2026 року, яке проведено в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, представник Первісного Позивача просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги Первісного Відповідача 2 та залишити без змін рішення місцевого господарського суду. Представник вказав, що Первісний Відповідач 1, всупереч рішенню суду в справі №918/619/24 про визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки та повернення земельної ділянки, яке набрало законної сили 1 липня 2025 року, вчинив незаконні дії спрямовані на ухилення від його виконання, а саме, використовуючи неактуальні дані Державного реєстру речових прав, одночасно передав земельну ділянку, яка йому не належала, пов`язаним з ним особам в оренду ТОВ «ЗАХІДРЕМРОНТАВТО» 28 липня 2025 року та в іпотеку Первісному Відповідачу 2 – 29 липня 2025 року. Вважає, що тим самим, Первісний Відповідач 1 та пов`язані з ним особи, проявивши явну зневагу до приписів статті 129-1 Конституції про обов`язковість виконання судових рішень, та в подальшому намагалися шукати захисту в суді своїх ніби то прав на земельну ділянку. Представник Первісного Позивача також вказав, що яскравим прикладом пов`язаності цих осіб, є те, що Первісний Відповідач 2 одночасно надавав Первісному Відповідачу 1 та ТОВ «ЗАХІДРЕМОНТАВТО» повторні фінансові допомоги, які не передбачали нарахування процентів, тобто без будь-якої економічної вигоди для Первісного Відповідача 2, а лише для підтримки вказаних осіб. Також представник Первісного Позивача заявив про подання в подальшому доказів щодо понесених витрат на правничу допомогу та заявив про їх стягнення з відповідачів за первісним позовом. 
В судовому засіданні від 9 вересня 2026 року, представник Первісного Відповідача 1 просив суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року та ухвалити постанову, якою задовольнити зустрічний позов Первісного Відповідача 2 до Первісного Позивача та Первісного Відповідача 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, та відмовити в задоволенні первісного позову. Представник Первісного Відповідача 1 вказав, що станом на момент укладення іпотечного договору 29 липня 2025 року право власності Первісного Відповідача 1 було зареєстроване у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а будь-які відомості про припинення такого права чи скасування державної реєстрації були відсутні. Констатував, що відповідно до статтей 3, 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості Державного реєстру речових прав є офіційними та презюмуються достовірними до моменту їх скасування у встановленому законом порядку. Окрім того, представник Первісного Відповідача 1 вказав, що саме по собі подальше визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки не може автоматично свідчити про недійсність усіх наступних правочинів, укладених особою, право власності якої було належним чином зареєстроване у державному реєстрі на момент їх вчинення. Також представник Первісного Відповідача 1 вказав, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 позов задоволено частково та зобов`язано Первісного Відповідача 1 передати саме Третій особі 1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 1862 кв.м, а не Первісному Позивачу. 
Заслухавши пояснення представників Первісного Позивача, Первісного Відповідача 1, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги Первісного Відповідача 2 стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів Північно–західного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційну скаргу Первісного Відповідача 2 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. При цьому колегія апеляційного господарського виходила з наступного.

Із наявних у справі та досліджених судом доказів слідує, що 25 лютого 2024 року відбулися земельні (електронні) торги (аукціон) з продажу на трираундовому англійському аукціоні належної на праві власності Третьої особи 1 земельної ділянки загальною площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості в м. Рівному, вул. Князя Володимира 1, ID: LSE001-UA-20240124-04590 (Лот №: 65b1253e3475d0428bfb2040, інформація про який розміщена на інтернет-сайті електронної торгової системи (ЕТС) АТ "Прозорро.Продажі".
Замовником (організатором) земельних торгів виступило Управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1.
Як зазначає Первісний Позивач, першим переможцем було визнано Первісного Позивача, що підтверджується протоколом про результати земельних торгів № LSE001-UA-20240124-04590 сформованого електронною торгівельною системою (ЕТС) АТ "Прозорро.Продажі" 26 лютого 2024 року.
28 лютого 2024 року переможцем торгів підписано протокол про результати земельних торгів № LSE001-UA-20240124-04590, сформований 26 лютого 2024 року.
Для підписання нотаріально посвідченого договору до Третьої особи 1 прибули 25 березня 2024 року представник (засновник) Первісного Позивача Гуменюк О.О., який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 22 березня 2024 року, та нотаріус Л.Мурашко. Однак підписання договору не відбулося з огляду на відсутність уповноваженого представника секретаря Третьої особи 1 В. Шакирзяна, про що складено акт про не підписання договору купівлі - продажу.
У відповідності до пункту 49 Вимог щодо підготовки до проведення та проведення земельних торгів для продажу земельних ділянок та набуття прав користування ними (оренди, суперфіцію, емфітевзису), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2021 року № 1013, акт про не підписання договору купівлі - продажу послугував підставою для "дискваліфікації" Первісного Позивача та для формування нового протоколу про результати земельних торгів № LSE001-UA-20240124-04590, за яким другим переможцем визнано Первісного Відповідача 1 та з яким укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки.
У червні 2024 року Первісний Позивач звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Третьої особи 1, Управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1, Первісного Відповідача 1 про визнання недійсним акту про не підписання договору, визнання недійсними результатів торгів, оформлених протоколом про результати земельних торгів, переможцем яких визнано Первісного Відповідача 1, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладеного між Третьою особою 1 та Первісним Позивачем, та застосування реституції, за якою зобов`язати Первісного Відповідача 1 передати (повернути) Управлінню комунальною власністю виконавчого комітету Рівненської міської ради земельну ділянку несільськогосподарського призначення та стягнути з Третьої особи 1 на користь Первісного Відповідача 1 кошти в сумі 450000 грн, сплачені за договором купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення, а також про визнання укладеним договору купівлі-продажу земельної ділянки у редакції Первісного Позивача.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 (залишеного без змін постановою Верховного Суду від 1 липня 2025 року) позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладений між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, посвідчений Третьою особою 2 за реєстровим №1307 (надалі – Договір купівлі-продажу; том 1, а.с. 41-43). Зобов`язано Первісного Відповідача 1 передати (повернути) Третій особі 1 земельну ділянку несільськогосподарського призначення загальною площею 1862 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Князя Володимира, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:008:0195. Присуджено до стягнення з Третьої особи 1 на користь Первісного Відповідача 1 сплачені як переможцем аукціону кошти в сумі 450000 грн за договорами купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року. Визнано укладеним з дня набрання законної сили рішенням суду Договір купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира, укладений між Третьою особою 1, як продавцем, та Первісним Позивачем як покупцем.
Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 Договору купівлі-продажу, Третя особа 1 зобов`язалася продати Первісному Позивачу земельну ділянку загальною площею 1862 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Рівне, вул. Князя Володимира, розміщену на землях, що знаходяться у віданні Третьої особи 1, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, кадастровий номер земельної ділянки 5610100000:01:008:0195. Продаж цієї ділянки здійснюється на підставі рішення Третьої особи 1 №4151 від 23 листопада 2023 року та за результатами проведеного аукціону № LSE001-UA-20240124-04590 від 26 лютого 2024 року. Первісний Позивач зобов`язався прийняти земельну ділянку з усіма обтяженнями та сервітутами та сплатити за неї ціну відповідно до умов, що визначені в Договорі купівлі-продажу.
Як визначено пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу, вартість земельної ділянки, визначена в ході аукціонних торгів, становить 450000 грн 01 коп. і є договірною ціною.
Згідно до пунктів 3.2, 3.3 Договору купівлі-продажу Первісний Позивач зобов`язався: відшкодувати вартість експертної грошової оцінки земельної ділянки в сумі 4950 грн, сплативши її на рахунок управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1 протягом 3-х банківських днів з моменту нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу; відшкодувати витрати на виготовлення документації із землеустрою в сумі 19500 грн, сплативши її на рахунок управлінню земельних відносин протягом 3-х банківських днів з моменту нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу.
Постановою Північно - західного апеляційного господарського суду від 26 березня 2025 року апеляційні скарги Управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1 та Первісного Відповідача 1 на рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі №918/619/24 задоволено; Рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі №918/619/24 в частині задоволених позовних вимоги скасовано. Прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 1 липня 2025 року касаційну скаргу Первісного Позивача задоволено. Постанову Північно - західного апеляційного господарського суду від 26 березня 2025 року в справі № 918/619/24 скасовано, а рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 залишено в силі.
На виконання умов Договору купівлі-продажу, визнаного укладеним згідно рішення суду від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24, Первісний Позивач сплатив 474450 грн 01 коп., що підтверджується платіжними інструкціями: № 1553 від 4 липня 2025 року на суму 19500 грн; № 1554 від 4 липня 2025 року на суму 358020 грн 61 коп.; № 1552 від 4 липня 2025 року на суму 4950 грн; № 02314 від 5 березня 2024 року на суму 91979 грн 40 коп..
Первісний Позивач звернувся до Третьої особи 1, Управління комунальною власністю виконавчого комітету Третьої особи 1, Управління земельних відносин виконавчого комітету Третьої особи 1 з листом №04/07/2025 від 4 липня 2025 року, яким повідомив про рішення Верховного Суду та здійснені оплати за Договором купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення з проханням невідкладно вчинити усі необхідні дії на виконання судових рішень у справі № 918/619/24. 
8 жовтня 2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови Верховного Суду у справі № 918/619/24 від 1 липня 2025 року та рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/619/24 від 25 листопада 2024 року, було зареєстровано право власності Первісного Позивача на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2721802156101).
За твердженням Первісного Позивача, після ухвалення постанови Верховним Судом, Первісний Відповідач 1 продовжив використовувати і розпоряджатися земельною ділянкою та передав її в оренду, а пізніше в іпотеку, що призвело до майже одночасної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наступних прав на земельну ділянку у третіх осіб:
• 28 липня 2025 року за заявою Первісного Відповідача 1 проведена державна реєстрація права оренди за Первісним Відповідачем 1 на земельну ділянку;
•  29 липня 2025 року прийнято рішення про державну реєстрацію іпотеки Первісного Відповідача 2 на земельну ділянку за іпотечним договором, серія та номер: 2693, виданого 29 липня 2025 року, видавник Третя особа 2.
Первісний Позивач зазначає, що Третьою особою 2 прийнято незаконне рішення № 80130010 від 29 липня 2025 року та вчинено незаконну державну реєстрацію іпотеки в розділі Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме : Актуальна інформація про державну реєстрацію іпотек, номер запису про іпотеку: 60901651. Дата, час державної реєстрації: 29 липня 2025 року 15:23:31. Державний реєстратор: Третя особа 2. Документи, подані для державної реєстрації: іпотечний договір, серія та номер: 2693, виданий 29 липня 2025 року, видавник: Третя особа 2. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, Третя особа 2. Відомості про основне зобов`язання: строк виконання основного зобов`язання: 26 червня 2035 року, розмір основного зобов`язання: 40000 доларів США . Відомості про суб`єктів: іпотекодержатель: Первісний Відповідач 2, код ЄДРПОУ 13993936, країна реєстрації: Україна, іпотекодавець: Первісний Відповідач 1, код ЄДРПОУ 37246018, країна реєстрації: Україна.
Дане стало підставою для звернувся Первісного Позивача з метою захисту порушеного, на його думку, права, щодо належного користування придбаною земельною ділянкою, до суду з позовом про визнання недійсним іпотечного договору № 2693 від 29 липня 2025 року та усунення перешкод в користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації іпотеки, номер запису про іпотеку: 60901651, дата, час державної реєстрації: 29 липня 2025 року 15:23:31 проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, Третьої особи 2.
У зустрічному позові представник Первісного Відповідача 2 вказав, що на підставі пункту 8.2 договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 26 червня 2025 року заявлено Первісному Відповідачу 1 вимогу про дострокове повернення наданих в якості поворотної фінансової допомоги грошових коштів, що підтверджується претензією Первісного Відповідача 2 №588/1 від 30 грудня 2025 року. Так, як, укладаючи договір іпотеки, Первісний Відповідач 1 надав гарантії та запевнення, про те, що спірна земельна ділянка, як предмет іпотеки, не перебуває під судовими спорами, право власності не оскаржується і він як власник має усі права на укладення іпотечного договору.
Також Первісний Відповідач 2 вказує, що за наслідком розгляду наданої Первісним Відповідачем 2 претензії, листом №1 від 7 січня 2026 року Первісний Відповідач 1 повідомив про неможливість повернення отриманих в якості поворотної фінансової допомоги грошових коштів, у зв`язку із чим Первісному Відповідачу 1 відмовлено у задоволення претензії Первісного Відповідача 2. При цьому, Первісний Відповідач 2 повідомив, що обставини щодо наявності непогашеної боргової заборгованості за договором поротної допомоги підтверджується наступними документами: договором поворотної фінансової допомоги №1 від 26 червня 2025 року, платіжними інструкціями на загальну суму 1666480 грн, актом звірки від 31 грудня 2025 року та листом Первісного Відповідача 1 за №1 від 7 січня 2026 року.
Таким чином, Первісний Відповідач 2 звернувся до господарського суду із зустрічним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 29 липня 2025 року (надалі – Іпотечний договір; том 1, а.с. 88-91), посвідченим Третьою особою 2 за реєстровим № 2693, в рахунок погашення заборгованості Первісного Відповідача 1 у розмірі 1666480 грн перед Первісним Відповідачем 2, що виникла за договором поворотної фінансової допомоги № 1 від 26 червня 2025 року та встановлення способу реалізації предмета іпотеки шляхом самостійного продажу Первісного Відповідача 2, як іпотекодержателем, земельної ділянки загальною площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195, що розташована у АДРЕСА_1 будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу за ціною визначеною на підставі оцінки майна проведеної суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
В силу дії статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як визначено статтею 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частина третя статті 215 Цивільного кодексу України визначає, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом.
Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
За статтею 572 Цивільного кодексу України кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.
Відповідно до частини другої статті 583 Цивільного кодексу України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 5 Закону України "Про іпотеку" визначено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою цієї статті; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
У відповідності до частини 3 статті 17 Закону України «Про іпотеку», відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
За змістом частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Як визначено статтею 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Враховуючи доводи апеляційної скарги Первісного Відповідача 2 щодо того, що на момент укладення Іпотечного договору не існувало жодних обмежень чи заборон щодо укладення Договору, колегія суддів дослідивши долучені до матеріалів справи докази зауважує наступне.
З матеріалів справи вбачається, що Первісний Позивач, посилаючись на те, що він, як власник земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в АДРЕСА_1 , не передавав її в іпотеку Первісному Відповідачу 2, звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним Іпотечний договір та усунути перешкоди в користуванні майном шляхом скасування державної реєстрації іпотеки, номер запису про іпотеку 60901651, дата, час державної реєстрації 29 липня 2025 року 15:23:31 проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, Третьою особою 1.
Розглядаючи вимогу про визнання недійсним Іпотечного Договору колегією судів враховується правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 910/23097/17, згідно якої для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням оспорюваного правочину.
При цьому особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові.
В той же час порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним Іпотечного договору укладеного між Первісним Відповідачем 1 та Первісним Відповідачем 2, Первісний Позивач посилається на те, що Первісний Відповідач не набув право власності на земельну ділянку у встановленому законом порядку та, відповідно, не має правових підстав передавати земельну ділянку в іпотеку.
Як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2025 року між Первісним Відповідачем 2 (іпотекодержатель) та Первісним Відповідачем 1 (іпотекодавець) укладено Іпотечний договір, відповідно до умов якого Первісний Відповідач 1 передав Первісному Відповідачу 2 в іпотеку земельну ділянку площею 0,1862 га, кадастровий номер 56100000:01:008:0195, місце розташування: м. Рівне, вул. Князя Володимира, що належить Первісному Відповідачу 1 на підставі договору купівлі - продажу, посвідченого Третьою особою 2 від 16 квітня 2024 року за реєстровим № 1307, та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 54679830, реєстраційний номер об`єкта нерухоме майна 2721802156101. 
За згодою сторін заставна вартість об`єкту нерухомості на момент укладення Іпотечного Договору становить 40000 доларів США, що на момент підписання Іпотечного Договору становить 1666480 грн. 
При цьому право власності - це правовий зв`язок між майном та суб`єктом цього права. За відсутності цього зв`язку (який встановлюється на підставі правовстановлюючих документів) відсутні підстави стверджувати про наявність права суб`єкта на об`єкт нерухомого майна.
Відтак, предметом іпотеки може бути майно, яке належить на праві власності іпотекодавцю, який має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, і лише власник може передати належне йому майно в іпотеку.
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року (залишеним без змін постановою Верховного Суду від 1 липня 2025 року) в справі № 918/619/24 визнано недійсним договір купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладений між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, посвідчений Третьою особою 2 за реєстровим №1307. Визнано укладеним з дня набрання законної сили рішенням суду договір купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира, укладений між Третьою особою 1, як продавцем, та Первісним Позивачем як покупцем.
Вказане рішення набрало законної сили 1 липня 2025 року. 
Відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Обставинами справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, є юридичні факти, що призвели до виникнення спірного правовідношення, настання відповідальності або інших наслідків, тобто такі факти, з якими норми матеріального права пов`язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов`язків суб`єктів спірного матеріального правовідношення.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Правила про преюдицію спрямовані не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив в законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в рішенні господарського суду, є суб`єктний склад спору. Отже, преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Між тим, лише згадувані, але такі, що не одержали оцінку суду, обставини не можуть розглядатися як встановлені судом і не набувають властивостей преюдиціальності. Також преюдиціальні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Важливим видається те, що обставини, встановлені у першій справі, що є преюдиціальною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факту. Питання факту це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.
З огляду на положення процесуального закону щодо застосування частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний суд вказує на те, що обставини, встановлені у рішенні Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 (залишеним без змін постановою Верховного Суду від 1 липня 2025 року), є преюдиціальними по відношенню до даної справи, оскільки судом досліджувалися ці ж самі правовідносини між учасниками справи, а досліджувані та встановлені обставини у справі №918/619/24 щодо права власності Первісного Позивача на спірну земельну ділянку з огляду на визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладеного між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, належать до предмета доказування у справі, що переглядається.
Отже, судове рішення Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, у тому числі, і у даній справі, не можуть йому суперечити.
Таким чином, беручи до уваги визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладеного між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, Первісний Відповідач 1 не набув права власності на предмет іпотеки - земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в АДРЕСА_1 , відтак не мав жодних прав розпоряджатися нею, у тому числі передавати в іпотеку за оспореним договором.
У свою чергу, Первісний Позивач, як власник земельної ділянки несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира (з огляду на визнання укладеним за судовим рішенням по справі 918/619/24 договору купівлі-продажу, укладеного між Третьою осбою 1 та Первісним Позивачем), не передавав її в іпотеку за оспореним договором, не був стороною правочину та не перебував із його сторонами в зобов`язальних відносинах.
Ураховуючи приписи закону про те, що предметом іпотеки може бути майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, з огляду на преюдиційність обставин, встановлених в справі № 918/619/24, суд апеляційної інстанції констатує про існування обставин недобросовісності Первісного Відповідача 1 під час укладення оскаржуваного Договору іпотеки, і при цьому інтереси Первісного Відповідача 1 не повинні превалювати над інтересами власника земельної ділянки – Первісного Позивача (навіть якщо іпотекодавець є добросовісним; чого в даній справі не доведено). 
Доходячи відповідних висновків суд апеляційної інстанції враховує правові позиції висвітлені Верховним Судом у постанові від 25 серпня 2022 року в справі №922/1978/16 (922/2045/21)
Окрім того, колегія суддів зауважує про обов`язок Первісного Відповідача 2 як суб`єкта господарювання поцікавитися та перевірити історію вибуття майна у попередніх власників хоча б за останні три роки, що зумовлений принципами господарської діяльності та принципами цивільних правовідносин. При цьому, колегія суду констатує, що при укладенні спірного Договору такий обов`язок виконаний не був, що додатково вказує на недобросовісність Первісного Відповідача 2, як набувача спірного майна.
В той же час суд апеляційної інстанції констатує, що відплатність придбання майна, так само як і запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача, не є безспірним доказом добросовісності набувача.
Що ж до покликання Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2 на те, що в державному реєстрі прав на нерухомість були відсутні відомості про заборону вчинення будь-яких реєстраційних дій з оскаржуваною земельною ділянкою та містилися відомості (на час вчинення оскаржуваного правочину) щодо права власності на земельну ділянку за Первісним Відповідачем 1, то колегія суду зауважує таке. 
У практиці Великої Палати Верховного Суду закріпився принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно (зокрема, висвітленої в пункті 98 постанови від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20)), за котрою відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року в справі № 48/340 (підпункт 6.30), від 12 березня 2019 року в справі № 911/3594/17 (підпункт 4.17), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.13) та інші). Володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним ( незаконним), законним або незаконним. Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67); від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 92), від 20 червня 2023 року в справі № 362/2707/19).
Таким чином, резюмуючи вищеописане колегія суддів зазначає, що принцип реєстраційного підтвердження речових прав на нерухоме майно лише презюмує правильність відомостей державного реєстру прав на нерухомість, які зовсім не є остаточними (як на цьому наполягає Первісний Відповідач 2 у апеляційній скарзі), а навпаки можуть бути спростованими в судовому порядку, чого в даній справі апелянтом здійснено не було. 
При аналізі поведінки Первісного Відповідача 2 на предмет її добросовісності, як акцентує увагу Первісний Відповідач 2 в своїй апеляційній скарзі, колегія суду також звертає увагу на процедуру набуття ним спірної земельної ділянки в іпотеку, та невідповідність вартості земельної ділянки розміру забезпеченого зобов`язання
При цьому ж, Первісний Відповідач 2 не проявив належної обачності, не врахував, що державна реєстрація права за Первісним Відповідачем 1 не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, та не поцікавився та не перевірив, хоча мав би це зробити виходячи з принципів господарської діяльності та принципів цивільних правовідносин, історію набуття Первісним Відповідачем 1 права власності на земельну ділянку на конкурентних засадах, якими є аукціон (торги), в результаті якого є переможець і переможена сторона, яка часто не погоджується з таким станом речей і оскаржує аукціон в судовому порядку, що й мало місце в даному випадку. 
При пошуку в мережі інтернет за наступним критерієм – «№LSE001-UA 20240124-04590», перші п`ять знайдених посилань стосуються сайту цього електронного аукціону та сайтів на яких розміщено судові рішення у справі №918/619/24, яка підтвердила відсутність прав у Первісного Відповідача 1 на земельну ділянку.
Саме з цих матеріалів та мережі інтернет Первісний Відповідач 2 міг та повинен був дізнатися про наявність незаконної дискваліфікації справжнього переможця аукціону, яким є Первісний Позивач та відсутність у Первісного Відповідача 1 прав на земельну ділянку. 
З огляду на вищеописане в площині преюдиційність обставин, встановлених в справі № 918/619/24, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що Іпотечний договір укладений між Первісним Відповідачем 2 (як іпотекодержателем) та Первісним Відповідачем 1 (як іпотекодавцем) не відповідає положенням статтей 317, 319, 203, 583 Цивільного кодексу України та статті 5 Закону України "Про іпотеку". Між тим колегією суддів при дослідженні позовних вимог про визнання Іпотечного договору недійсним, враховується висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у постанові від 10 квітня 2024 року в справі № 496/1059/18 щодо того, що якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають зобов`язальний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Так у ситуації, коли майно передане власником за правочином, який є оспорюваним, ефективним способом захисту може бути, зокрема, позов про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків недійсності правочину.
Водночас коли власник та особа, яка зареєструвала за собою право іпотеки на його нерухоме майно, не перебували у зобов`язальних відносинах, власник майна може скористатись речово - правовими способами захисту. У цьому висновку, котрий апеляційний господарський суд враховує у даній постанові, Велика Палата Верховного Суду звернулась до власних висновків, викладених у пунктах 109, 110 постанови від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20).
Колегія суду при цьому констатує, що Первісний Позивач, посилаючись на обмеження його права вільно розпоряджатися своєю земельною ділянкою, просить скасувати державну реєстрацію іпотеки, номер запису про іпотеку: 60901651, дата, час державної реєстрації: 29 липня 2025 року 15:23:31 проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 80130010 від 29 липня 2025 року 15:27:18, Третьою особою 2.
За загальним правилом, речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язальними відносинами.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статтей 387, 388 Цивільного кодексу України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (негаторний позов).
Позовом про витребування майна (віндикаційним позовом) є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності індивідуально визначеного майна, до особи, яка ним заволоділа, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. 
Схожі правові висновки викладені, зокрема, у пункті 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року в справі №488/2807/17.
Як зазначено вище в даній постанові, 8 жовтня 2025 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі постанови Верховного Суду у справі № 918/619/24 від 1 липня 2025 року та рішення Господарського суду Рівненської області у справі №918/619/24 від 25 листопада 2024 року, було зареєстровано право власності Первісного Позивача на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2721802156101).
Отже, вищенаведене свідчить, що Первісний Позивач є володіючим власником, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном, що виникли через дії осіб, з якими він не перебував у зобов`язальних відносинах, а тому позов у цій справі в частині вимог, спрямованих на усунення цих перешкод, є негаторним.
В силу дії статті 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону, що узгоджується з пунктом 2 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за змістом якого державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, похідні від права власності.
Пункт 5 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає обтяження як заборону або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлені законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, інших осіб, яких законом уповноважено накладати відповідну заборону (обмеження), або такі, що виникли з правочину.
Аналіз наведених вище норм Законів України "Про іпотеку" та "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" вказує про те, що, за загальним правилом, власник обтяженого іпотекою нерухомого майна може володіти та користуватись ним, однак обмежується у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись таким майном.
Водночас суд апеляційної інстанції констатує, що з матеріалів справи слідує, що на підставі Іпотечного договору на земельну ділянку площею 0,1862 га, кадастровий номер 5610100000:01:008:0195, зареєстровано право іпотеки, іпотекодержателем Первісним Відповідачем 1 (номер запису про іпотеку: 60901651 від 29 липня 2025 року, індексний номер: 80130010 від 29 липня 2025 року в Державному реєстрі іпотек).
З огляду на наведене, враховуючи те, що Первісний Позивач як власник земельної ділянки не передавав її в іпотеку за оспореним договором, не був стороною цього правочину та не перебував зі сторонами правочину в зобов`язальних відносинах, а державна реєстрація на підставі такого правочину права іпотеки на земельну ділянку за Первісним Відповідачем 2 є офіційним визнанням та підтвердженням державою факту набуття ним такого права, колегія суду вважає незаконною таку державну реєстрацію права іпотеки, що в свою чергу створює Первісному Позивачу перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись своїм нерухомим майном.
Апеляційний господарський суд наголошує, що процедура внесення державним реєстратором відомостей до Реєстру регламентована Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". За загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (враховано висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20)).
Абзацами другим та четвертим частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.
Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону.
За змістом пункту 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у чинній редакції, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Отже, у разі виснування про те, що право власності позивача порушено незаконною реєстрацією права іпотеки на його нерухоме майно за відповідачем, з яким він не перебував у зобов`язальних відносинах, державний реєстратор на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права іпотеки, яке набрало законної сили, проводить державну реєстрацію припинення права іпотеки відповідача, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2024 року в справі №496/1059/18).
Водночас, в силу положень абзацу першого частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про право іпотеки відповідача не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Натомість державний реєстратор вчиняє нову реєстраційну дію - внесення до Реєстру відомостей про припинення права іпотеки відповідача на підставі судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20)).
При цьому, колегією суддів враховуються висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року в справі № 496/1059/18 щодо того, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 Цивільного кодексу України), з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.
Судове рішення про задоволення такого позову, яке набрало законної сили, є підставою для державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за відповідачем права іпотеки, що усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правоможності розпоряджатись своїм нерухомим майном.
При цьому оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного нерухомого майна або документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права іпотеки за відповідачем, не є ефективним способом захисту прав власника від описаного вище порушення.
Оцінюючи належність обраного Первісним Позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, необхідно враховувати його ефективність, зокрема чи вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Аналогічний висновок сформульований, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20 (підпункт 8.46), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (підпункт 6.21), від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 (пункт 54), від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (пункт 76).
Колегія суду також враховує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово доходила висновку про те, що для застосування такого речово-правового способу захисту, як витребування майна за правилами статті 388 ЦК України, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. При цьому в пункті 49 постанови від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює правових наслідків, на які воно спрямоване.
У подальшому Велика Палата Верховного Суду поширила цей підхід та вказала, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту в тому випадку, коли особа відступила право вимоги, яке їй не належить (у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт), а також коли відбулось відступлення припиненого права вимоги (тобто майнового права вимоги, якого не існує на момент укладення відповідного договору в будь-якого суб`єкта), що не створює жодних правових наслідків для особи - власника майна, яке було обтяжено іпотекою.
Відтак, враховуючи вищенаведене, а також правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладених у вищезазначених постановах, колегією суддів враховується, що оскільки усунення для Первісного Позивача перешкоди у здійсненні ним права розпоряджатись своєю земельною ділянкою здійснюється шляхом державної реєстрації відомостей про припинення незаконно зареєстрованого за Первісним Відповідачем 2 права іпотеки на підставі судового рішення про скасування державної реєстрації права іпотеки, то вимога про визнання недійсним Договору іпотеки не є ефективним способом захисту прав позивача у спірних правовідносинах, а тому слід відмовити у задоволенні вказаної вимоги.
Відтак, зважаючи на проведення державної реєстрації права іпотеки Первісного Відповідача 2 на земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 0,1862 га з кадастровим номером 5610100000:01:008:0195 в м. Рівне по вул. Князя Володимира (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2721802156101), яка в своє чергу належать на праві власності Первісному Позивачу, та яка проведена на підставі Іпотечного договору, укладеного, як встановлено вище в даній постанові, з порушенням положень статтей 317, 319, 203, 583 Цивільного кодексу України та статті 5 Закону України "Про іпотеку", що, у свою чергу, порушує права Первісного Позивача на передану в іпотеку земельну ділянку, колегія суду доходить висновку про задоволення позовної вимоги в частині скасування державної реєстрації такого права іпотеки.
Дане рішення в цих частинах було прийняте і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін в оскаржуваних частинах.

Що ж стосується зустрічної позовної вимоги Первісного Відповідача 2 до Первісного Позивача та Первісного Відповідача 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, то колегія суддів зауважує наступне.
Обгрунтовуючи підставність своїх зустрічних позовних вимог Первісний Відповідач 2 вказує, що станом на момент укладення Іпотечного договору 29 липня 2025 року право власності Первісного Відповідача 1 зареєстроване у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а будь-які відомості про припинення такого права чи скасування державної реєстрації були відсутні. Отже, Первісний Відповідач 2, укладаючи спірний іпотечний договір, діяв добросовісно, покладаючись на відомості офіційного державного реєстру, які підтверджували право власності Первісного Відповідача 1 на земельну ділянку. При цьому, Первісний Відповідач 2 наполягав на добросовісності поведінки іпотекодержателя та вказував, що місцевий господарський суд не встановив обставин, які б свідчили про обізнаність Первісного Відповідача 2 щодо існування спору стосовно права власності на земельну ділянку. З огляду на такі доводи, які спростовуються усім описаним вище в даній постанові колегія суддів звертає увагу апелянта на наступне.
Колегія суду ще раз констатує, що зазначений Іпотечний договір Первісний Відповідач 2 не вивчав належно повний пакет правовстановлюючих документів Первісного Відповідача 1 на земельну ділянку, хоча в пункті 1 договору купівлі продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення №1307 від 16 квітня 2024 року зазначено, що продаж цієї ділянки здійснюється на підставі рішення Третьої особи 1 № 4151 від 23 листопада 2023 року та за результатами проведеного аукціону №LSE001-UA-20240124-04590 від 26 лютого 2024 року. 
Тобто, матеріали електронного аукціону (протокол про результати земельних торгів № LSE001-UA-20240124-04590 сформованого електронною торгівельною системою 25 березня 2024 року 17:45:46 в якому зазначено про дискваліфікацію Первісного Позивача та інші документи) становлять невід`ємну частину договору купівлі-продажу земельної ділянки. При пошуку в мережі інтернет за наступним критерієм – «№LSE001-UA 20240124-04590», перші п`ять знайдених посилань стосуються сайту цього електронного аукціону та сайтів на яких розміщено судові рішення у справі №918/619/24, які в свою чергу підтверджують відсутність прав у Первісного Відповідача 1 на земельну ділянку. Відтак саме з цих матеріалів та мережі інтернет Первісний Відповідач 2 міг би та повинен був би дізнатися про наявність незаконної дискваліфікації справжнього переможця аукціону, яким є Первісний Позивач та відсутність у Первісного Відповідача 1 будь-яких прав на земельну ділянку.
В той же час колегія суду констатує, що застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб).
До обставин, які можуть свідчити про недобросовісність іпотекодержателя відносяться, зокрема, момент вчинення правочину; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняється договір іпотеки (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Для добросовісного іпотекодержателя має бути характерним такий стандарт поведінки, який притаманний середньому розумному та обачному іпотекодержателю. 
В той же час, досліджуючи питання добросовісності Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2 суд апеляційної інстанції констатує, що з відкритих джерел вбачається інформація щодо діяльності Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2, яка свідчить про пов`язаність Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2 з ПВПК «Фіалка», ОСОБА_1 (син), ОСОБА_2 (батько) – які є бенефіціарний власник Первісного Відповідача 1. Крім того ОСОБА_3 є засновником Первісного Відповідача 2 та водночас керівником (в певний період бенефіціарним власником) Первісного Відповідача 1 (том 1, а.с. 177-182). Вказана ж обставина, з огляду на численну практику Верховного Суду ставить під сумнів можливість визначення Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2 саме як добросовісних та опосередковано вказує про обізнаність Первісного Відповідача 2 з судовою справою №918/619/24 та безпідставність набуття спірної земельної ділянки. 
Поряд з тим, з доказів долучених до матеріалів справи та зокрема в правому полі дії рішенні Господарського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року в справі № 918/619/24 (залишеного без змін постановою Верховного Суду), в котрому встановлено преюдиційні обставини по відношенню до даної справи, зокрема щодо права власності Первісного Позивача на спірну земельну ділянку з огляду на визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки несільськогосподарського призначення від 16 квітня 2024 року, укладеного між Третьою особою 1 та Первісним Відповідачем 1, та з котрого вбачається відсутність будь-яких прав у Первісного Відповідача 1 на спірну земельну ділянку, зокрема й щодо передання її в іпотеку на підставі Іпотечного договору, який визнано таким що не відповідає нормам чинного законодавства, що вказує на його недійсність. 
Відтак, з огляду на задоволення позовної вимоги щодо скасування державної реєстрації іпотеки за Первісним Відповідачем 2, в розрізі встановлення обставин щодо відсутності будь-яких речових прав як Первісного Відповідача 1 так і Первісного Відповідача 2 на спірну земельну ділянку, з огляду на встановлення обставин щодо речових прав на таку земельну ділянку за Первісним Позивачем та враховуючи відсутність доведення фактору добросовісності Первісного Відповідача 1 та Первісного Відповідача 2, колегія суду доходить висновку про необгрунтованість та безпідставність зустрічних позовних вимог заявлених до Первісного Позивача та Первісного Відповідача 1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та відмовляє у їх задоволенні.
Дане рішення було прийняте і місцевим господарським судом, а відтак Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду без змін і в частині відмови в задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до пункту 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Апеляційний господарський суд з огляду на все вищевстановлене в даній постанові, ще раз констатує, що доводи апеляційної скарги Первісного Відповідача 2 є безпідставними, та спростовані судом апеляційної інстанції всім вищеописаним у цьому судовому рішенні. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга Первісного Відповідача 2, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в них доводи не спростовують висновків суду.
Відповідно колегія суду залишає без змін оспорюване рішення, а подану Первісним Відповідачем 2 апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги залишаються за Первісним Відповідачем 2, згідно статті 129 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю - фірма "Кортакоз" на рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі №918/1212/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Рівненської області від 20 травня 2026 року по справі №918/1212/25 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
5. Справу №918/1212/25 повернути Господарському суду Рівненської області.
Повний текст постанови виготовлено 16 вересня 2026 року.

Головуючий суддя Василишин А.Р. 

Суддя Філіпова Т.Л. 

Суддя Бучинська Г.Б.