ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 483/1336/13-ц
Провадження № 2/483/155/2026
РІШЕННЯ
Іменем України
21 серпня 2026 року м. Очаків
Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:
головуючої – судді Шевиріної Т.Д., 
за участю секретаря – Шилінскас О.В.,
прокурора – Тищенко О.О., Ніконової К.А., Чорної Л.В.,
представника відповідача ОСОБА_1 – Русецького О.І., 
представника третьої особи – Одеського міжрегіонального управління міністерства юстиції України – Тіщенко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в режимі відео конференції з використанням сторонами власних технічних засобів цивільну справу за позовом Очаківського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи – Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, Одеське міжрегіональне управління міністерства юстиції України, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Південний лісовий офіс", про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення землі, –

В С Т А Н О В И В :

27 травня 2013 року прокурор звернувся до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області від 08 квітня 2011 року №109 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» в частині затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 4825184000:01:000:0820, площею 1 га, вартістю 32 200 грн для ведення особистого селянського господарства та передачі її у власність ОСОБА_1 ; визнати недійсним та скасувати виданий відділом Держкомзему в Очаківському районі Миколаївської області державний акт від 07 жовтня 2011 року серії ЯК № 255369, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №482510001000469, на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1 га, експертна грошова оцінка якої становить 32 200 грн, в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області; зобов`язати Очаківське міськрайонне управління юстиції скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку та повернути її у власність держави в особі Очаківської районної державної адміністрації Миколаївської області; зобов`язати Управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області внести до державного земельного кадастру інформацію про власника земельної ділянки, кадастровий номер 4825184000:01:000:0820, що розташована в межах Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, - Очаківську районну державну адміністрацію Миколаївської області (Т.1, а.с. 76-77).
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням Очаківської районної державної адміністрації від 08 квітня 2011 року № 109 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України, у тому числі ОСОБА_1 - земельної ділянки площею 1,00 га для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, не наданих у власність або користування в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області. 07 жовтня 2011 року на підставі вказаного розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 255769. Водночас, під час проведення прокуратурою перевірки дотримання вимог Очаківською районною державною адміністрацією земельного і природоохоронного законодавства України щодо розпорядження землями у межах Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області було встановлено, що надана у власність відповідачу земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер 4825184000:01:000:0820, знаходиться на відстані 1999,30 м від урізу води, тобто в межах нормативно визначеної двокілометрової прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману Чорного моря, а відтак не могла бути передана у власність фізичній особі.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 27 березня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено (т.1, а.с. 124-128, 249-252).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року касаційну скаргу першого заступника Дніпровського екологічного прокурора задоволено, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 05 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 27 березня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2, а.с. 49-52).
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року позов прокурора задоволено, вирішено питання про розподіл судових витрат (т. 2, а.с. 124-126).
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено - виключено з його мотивувальної частини висновок суду про недоведеність факту розташування спірної земельної ділянки в межах земельної ділянки, що була передана у постійне користування ДП «Очаківське лісомисливське господарство» для ведення лісового господарства, в іншій частині рішення залишено без змін (т. 2, а.с. 190-199).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року залишено без змін (т. 3, а.с. 41-43).
25 червня 2016 року ОСОБА_1 подав до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) заяву №40214/16, у якій скаржився на порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до неї.
09 травня 2025 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Кулик проти України», яке є остаточним, та встановив порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції (т. 3, а.с. 77-80).
У своєму рішенні ЄСПЛ зазначив, що держава-відповідач повинна забезпечити належними засобами та протягом розумного строку повне повернення заявнику прав власності на відповідну земельну ділянку, або надати заявнику відшкодування у грошовій формі чи у вигляді рівнозначного майна; упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявнику 1 500 (одна тисяча п`ятсот) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, як відшкодування моральної шкоди, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу.
Так, Суд зауважив, що у справі заявника не існувало офіційно оформлених меж для захисної зони у відповідному районі. Окрім того - і це не заперечувалося на національному рівні - земельна ділянка заявника знаходилася на відстані 1 999,3 метра від берегової лінії, тобто лише 70 см (0,07 м) земельної ділянки потенційно могли вважатися такими, що входили до «прибережної захисної смуги». Ця цифра є незначною порівняно із загальною законодавчо встановленою шириною смуги у два кілометри. Також Уряд не заперечував, що відповідна земля десятиліттями використовувалася для сільськогосподарських потреб і заявник отримав (та використовував) її для тих же цілей.
ЄСПЛ також звернув увагу на висновок міськрайонного суду під час першого розгляду справи, що жодна з підстав для припинення права власності на землю, встановлених статтею 140 ЗК України, не була застосовна до справи заявника. Під час нового розгляду справи національні суди не аналізували це питання.
Через це ЄСПЛ мав сумніви щодо законності втручання. З тих же причин Суд також вважав сумнівним існування загального інтересу для визнання недійсним права власності заявника. Водночас Суд не вважав за необхідне ухвалювати рішення із цих питань, оскільки у будь-якому випадку це втручання не відповідало вимозі пропорційності.
Суд також зазначив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
У цій справі заявник не отримав жодного відшкодування за земельну ділянку, якої він був позбавлений, а жодної спроби запропонувати йому таку компенсацію або будь-яку іншу форму відшкодування зроблено не було. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
З огляду на викладене ЄСПЛ дійшов висновку, що втручання у право власності відповідача, окрім того, що викликає серйозні сумніви щодо його законності та відповідності загальним інтересам, поклало на нього непропорційний тягар, оскільки не було запропоновано жодної компенсації або будь-якої іншої форми відшкодування за вилучену в нього земельну ділянку.
Відповідно мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
З урахуванням своїх висновків у цій справі ЄСПЛ вважав, що заявник повинен бути поставлений, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну тій, у якій він перебував би, якби не було порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Держава-відповідач повинна забезпечити за допомогою належних засобів і протягом розумного строку повне відновлення прав заявника на землю (у тому числі шляхом повторного відкриття провадження на національному рівні, якщо це можливо). Як альтернативу держава-відповідач повинна надати заявнику відшкодування у грошовій формі (розраховане відповідно до національних вимог щодо оцінки майна та практики Суду) або рівнозначне майно.
08 червня 2025 року відповідач звернувся до Великої Палати Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року та рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку із встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення цієї справи судом (т. 3, а.с. 81-90, 129-136).
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 18 липня 2025 року у зазначеній справі відкрито провадження за виключними обставинами (т. 3, а.с. 149-151).
22 жовтня 2025 року ухвалою Великої Палати Верховного Суду клопотання ОСОБА_1 про залучення правонаступників до участі у розгляді справи задоволено частково. У порядку процесуального правонаступництва у справі замінено: Очаківську районну державну адміністрацію на Миколаївську районну державну адміністрацію, Очаківське міськрайонне управління юстиції в Миколаївській області на Одеське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України, Управління Держземагентства в Очаківському районі Миколаївської області на Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство» на Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» (т. 4, а.с. 17-21).
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами задоволено частково, рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 4, а.с. 43-54).
У своїй постанові від 12 листопада 2025 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи рішення національних судів за виключними обставинами, зазначила, що під час нового розгляду справи суд першої інстанції має врахувати висновки ЄСПЛ, викладені у рішенні від 09 травня 2025 року зокрема щодо законності та пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном і співвідношення між таким втручанням і суспільним інтересами (пункт 105 Постанови).
09 грудня 2025 року з Верховного суду до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області надійшла вказана цивільна справа.
Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та пояснила, що у 2013 році екологічним прокурором було виявлено порушення вимог законодавства при відведенні та передачі у власність відповідачу спірної земельної ділянки. Вказана ділянка відноситься до земель водного фонду, як така, що частково перебуває у межах двокілометрової зони від урізу води Дніпровсько-Бузького лиману. Під час перевірки законності дій державної районної адміністрації щодо передачі земельних ділянок у власність громадян прокурором було встановлено порушення порядку зміни цільового призначення, у зв`язку із чим всупереч вимогам земельного законодавства у приватній власності громадян опинилася частина земель водного фонду. Так, площа земельної ділянки ОСОБА_1 , яка накладається на землі водного фонду, становить 26, 607 кв.м. Вказана обставина підтверджується даними публічної кадастрової карти та є, на думку прокурора, достатньою підставою для повернення спірної земельної ділянки у власність держави, оскільки землі водного фонду не можуть бути передані у приватну власність, окрім замкнених природних водойм. 
Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з тих підстав, що ОСОБА_1 зі свого боку жодних порушень закону не допустив, оскільки, скориставшись своїм правом, як громадянин України, звернувся із заявою про передачу йому земельної ділянки, яка мала статус землі сільськогосподарського призначення. Вказані обставини підтверджуються як самим оскаржуваним розпорядженням, так і даними управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області. Крім того, передана відповідачу земельна ділянка десятиліттями фактично використовувалась для сільськогосподарських потреб і саме як така була передана у власність ОСОБА_1 . Заперечуючи проти позову представник просив врахувати давність користування, непропорційність вимог прокурора в частині повернення всієї земельної ділянки площею 1 га, тоді як лише 26, 607 кв.м. накладаються на двокілометрову прибережну захисну смугу, а також на недоведеність обставин, на які посилається прокурор. Так, вимірювання реальної і точної площі накладання спірної земельної ділянки здійснювалося прокурором на власний розсуд без залучення експерта, а «уріз води» не є сталою величиною, залежить від коливань рівня води (повенів, припливів та відливів тощо), що у свою чергу, враховуючи незначну навіть зі слів прокурора площу накладення, робить цей факт занадто не очевидним, щоб він міг бути покладений в обґрунтування заявлених позовних вимог.
Представник третьої особи - Одеського міжрегіонального управління міністерства юстиції України, в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, однак застерегти власника спірної земельної ділянки про наявність законодавчих обмежень щодо користування нею, як от: заборона використання пестицидів, встановлення огорожі, розорення відповідних земель.
Представник відповідача – Миколаївської районної державної адміністрації, до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі (т. 5, а.с. 23-25). У письмових запереченнях проти позову відповідач просив відмовити у його задоволенні, оскільки при прийнятті оскаржуваного розпорядження районна державна адміністрація діяла відповідно до закону, а отже рішення є правомірним. Так, прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою, однак відповідні роботи не поведені. Передана відповідачу земельна ділянками за земельно-кадастровою документацію відноситься до земель сільськогосподарського призначення та взагалі розташована за межами двокілометрової зони від урізу води. Посилаючись на статтю 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», відповідач зазначив, що відведення у власність громадян України земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства не підлягає обов`язковій експертизі, і може здійснюватися за ініціативою спеціально уповноваженого органу виконавчої влади у сфері державної експертизи. Оскільки жодних порушень при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 допущено не було і останній діяв правомірно і добросовісно, він не може бути позбавлений своєї власності. Інший висновок суперечив би як Конституції України, так і цивільному законодавству (т. 1, а.с. 64-67).
Представник третьої особи – Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Південний лісовий офіс", в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надала заяву про розгляд справи без її участі (т. 5, а.с. 128-129). У наданих письмових запереченнях проти позову представник зазначив, що передана у власність ОСОБА_1 земельна ділянка з кадастровим номером 4825184000:01:000:0820 із земельною ділянкою, що перебуває у постійному користування ДП «Очаківське ЛМГ» з кадастровим номером 4825184000:01:000:0802, не перетинається. Так, з метою перевірки в натурі меж зазначених земельних ділянок підприємством було організовано виїзд спеціалістів, проведено натурне обстеження розташування зазначених ділянок із залученням відповідача, а також власника суміжної земельної ділянки, складено та підписано акт від 29 листопада 2013 року з планом-схемою, копії яких долучено до матеріалів справи (т. 1, а.с. 98-107).
Представник третьої особи - регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі за наявним матеріалами (т. 5, а.с. 130-132). У своїх письмових пояснення представник зазначив, що відведена у власність ОСОБА_1 земельна ділянка фактично розташована в межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману і відноситься до земель водного фонду. Відтак, при прийнятті оскаржуваного розпорядження було порушено норми статей 88, 90 Водного кодексу України та статей 123, 155 Земельного кодексу України в частині не виконання вимог щодо вибору земельної ділянки та погодження з Миколаївським обласним управлінням водних ресурсів проєкту землеустрою (т.1, а.с. 69). 
Представник третьої особи - Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі (т. 5, а.с. 1-12). 
Заслухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що на підставі розпорядження голови Очаківської районної державної адміністрації від 03 березня 2006 року № 72 «Про надання 8 громадянам України дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області» мешканцям Солончаківської сільської територіальної громади надано дозвіл на розроблення проєктів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, розташованих у межах території Солончаківської сільської ради, загальною площею 11 га. Згідно з додатком до вказаного вище розпорядження, відповідний дозвіл було надано, крім інших, і відповідачу ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 42-45).
08 квітня 2011 року Очаківською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 109 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам України (37 чоловік) для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності, не наданих у власність або користування, в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області», яким затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок, у тому числі відповідачу ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 21).
Як слідує з довідки начальника відділу Держкомзему в Очаківському районі Миколаївської області про присвоєння кадастрових номерів, спірній земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4825184000:01:000:0820 (т. 1, а.с. 40).
Судом також встановлено, що 07 жовтня 2011 року на підставі зазначеного вище розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт серії ЯК № 255369 на право власності на земельну ділянку площею 1,0000 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», яка розташована за межами населеного пункту на території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, копію якого долучено до матеріалів справи (т. 1, а.с. 50).
Згідно з інформацією державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 19 серпня 2013 року № 3-1/529, спірна земельна ділянка, передана у власність відповідачу ОСОБА_1 , розташована на відстані 1 999,30 м від урізу води Дніпровсько-Бузького лиману (т. 1, а. с. 112). 
Як слідує з листа Миколаївського обласного управління водних ресурсів від 12 лютого 2015 року, земельна ділянка площею 1,00 га, передана у власність відповідача та розташована в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, знаходиться в межах прибережної захисної смуги Дніпровсько-Бузького лиману, а відтак належить до земель водного фонду (т. 2, а. с. 99).
За даними з публічної кадастрової карти площа земельної ділянки, що накладається на землі прибережної захисної смуги, становить 26, 607 кв.м. (Т.5, а.с. 165-166).
З листа управління Держземагенства в Очаківському районі Миколаївської області слідує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля (Т.1, а.с. 97)
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого.
Право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом (стаття 41 Конституції України).
Ця норма також містить конституційну гарантію, що ніхто не може бути позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосованого лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією (частина 1 статті 13 Конституції України)
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина 2 статті 19 Конституції України).
Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території (частина 1 статті 144 Конституції України). 
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (стаття 8 Конституції України).
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи (стаття 58 Конституції України).
Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не встановлено законом або якщо незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За змістом статей 19, 20 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, зокрема землі сільськогосподарського призначення, землі водного фонду тощо. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень уповноважених органів державної влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. 
Порушення встановленого законом порядку визначення або зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про передачу земельних ділянок, відмови у державній реєстрації земельної ділянки або визнання такої реєстрації недійсною, а також для настання інших наслідків, визначених законом (стаття 21 Земельного кодексу України). 
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2 га (пункт б частини 1 статті 121 Земельного кодексу України).
Згідно з частинами першою, другою статті 3 Водного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд. 
Відповідно до пункту «а» частини першої статті 58 Земельного кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами та островами. До земель водного фонду також належать земельні ділянки, які хоча й не зайняті водними об`єктами, однак за своїм функціональним призначенням забезпечують їх використання та охорону. До таких земель також належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм, гідротехнічними та іншими водогосподарськими спорудами і каналами, а також землі, відведені під смуги відведення для таких споруд і берегові смуги водних шляхів.
Частинами першою та другою статті 60 Земельного кодексу України і статтею 88 Водного кодексу України (у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин) врегульовано, що з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення, засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів, морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Такі смуги встановлюються на підставі окремих проєктів землеустрою, а їх межі визначаються документацією із землеустрою, кадастровими планами земельних ділянок та містобудівною документацією.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин), у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду.
Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність громадянам були визначені положеннями ч. 2 ст. 59 Земельного кодексу України.
Так, громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). 
Згідно з частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" унормовано, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань з врегулювання земельних відносин.
Згідно з частиною 10 статті 59 цього Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Частиною 1 статті 155 Земельного кодексу України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Підстави припинення права власності на земельну ділянку на момент виникнення спірних правовідносин визначались статтею 140 Земельного кодексу України.
До таких підстав належали: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим кодексом.
Як слідує зі змісту норми, наведений перелік був вичерпним і не підлягав розширеному тлумаченню. 
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04).
Звертаючись до суду з даним позовом, держава в особі органу прокуратури безперечно втручається у право відповідача ОСОБА_1 на мирне володіння майном, а саме земельною ділянкою, щодо якої виник спір.
Водночас, не будь-яке втручання є свавільним. 
Надаючи оцінку правомірності втручання держави у право відповідача на мирне володіння спірною земельною ділянкою, суд враховує, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції будь-яке втручання у право власності повинно відповідати трьом критеріям: бути здійсненим на підставі закону, переслідувати легітимну мету в суспільних інтересах та забезпечувати справедливий баланс між суспільним інтересом і правами особи.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції наявне, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: порушення відсутнє, якщо дотримані всі три критерії.
Аналіз правових норм, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, вказує на те, що законодавчих підстав для позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку, передану йому у власність державою, не існувало. 
Так, стаття 140 Земельного кодексу містила вичерпний перелік таких підстав, однак жодна з них не застосовна до ситуації відповідача. 
На час розгляду справи судом, зазначену норму доповнено пунктом «є» та до переліку підстав включено примусове вилучення земельних ділянок з мотивів суспільної необхідності. 
Конституційна норма статті 41 Основного закону закріплює можливість примусового відчуження об`єктів права приватної власності лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.
Водночас, саме формулювання наведеної конституційної гарантії обмежує подібні випадки винятковими обставинами, які мають бути наведені в обґрунтуванні заявлених вимог, як такі, а суспільна необхідність не може бути абстрактною.
За обставин справи, що розглядається, сам факт накладення 26 квадратних метрів наданої відповідачу земельної ділянки на двокілометрову зону прибережної захисної смуги не може автоматично свідчити про існування суспільної необхідності у вилученні всієї земельної ділянки площею 1 га з приватної власності відповідача. 
Відтак обґрунтування пред`явлених позовних вимог самим лише фактом перетину земельної ділянки відповідача із земельною ділянкою водного фонду не є достатнім для кваліфікації втручання як законного.
Суд, вирішуючи цивільні спори, керуючись, зокрема, принципом jura novit curia - «суд знає закони», має самостійно дати правову оцінку встановленим обставинам, однак не може підміняти підставу заявленого позову та його обґрунтування. Інший підхід порушував би принципи змагальності і диспозитивності цивільного процесу.
У цій справі не викликає сумніву, що охорона земель водного фонду та прибережних захисних смуг відповідає суспільному інтересу, який ґрунтується на статті 13 Конституції України, положеннях Земельного та Водного кодексів України. Отже, втручання держави переслідує легітимну мету – забезпечення охорони природних ресурсів, що є об`єктами права власності Українського народу.
При цьому, оцінюючи пропорційність такого втручання, суд бере до уваги конкретні обставини цієї справи, а саме те, що земельна ділянка відповідача розташована на відстані 1 999,30 м від урізу води Дніпровсько-Бузького лиману, те, що така величина, як уріз води, не є сталою і чітко визначеною, але є мінливою, а також давність використання спірної земельної ділянки саме для сільськогосподарських потреб. 
При цьому суд враховує, що відповідач набув право власності на земельну ділянку на підставі розпорядження компетентного органу державної влади, після затвердження проєкту землеустрою та видачі державного акта на право власності. Доказів того, що відповідач діяв недобросовісно або знав чи повинен був знати про можливі порушення при відведенні земельної ділянки, матеріали справи не містять.
Так, спірна земельна ділянка обліковувалась як земля для сільськогосподарських потреб, а частина прибережної захисної смуги захищена встановленими обмеженнями, що визначені у висновках Очаківської районної СЕС (т.1, а.с. 30), Очаківського районного відділу архітектури та містобудування (т.1, а.с. 32), відділу Держкомзему у Очаківському районі Миколаївської області (т.1, а.с. 33), а також умовах відведення земельної ділянки (т.1, а.с. 38).
Водночас, у державному земельному кадастрі станом на 27 січня 2026 року наведені обмеження відсутні, а спірна земельна ділянка обліковується як землі сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства (т. 4, а.с. 214-219).
Аналіз досліджених судом доказів свідчить про те, що ОСОБА_1 діяв добросовісно і законно; про наявність обмежень у використанні частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу, органам, які погоджували відчуження ділянки, було відомо, а доказів того, що відповідач ці обмеження порушував та\або настали негативні наслідки, суду не надано.
Крім того, зі змісту державного земельного кадастру слідує, що орган державної влади, уповноважений на внесення відомостей до державного земельного кадастру, не зазначив про наявність на відведеній відповідачу земельній ділянці законодавчих обмежень щодо її використання. 
З урахуванням викладеного, а також того, що відповідач вже реалізував надане йому законом право на приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства і позбавлення цього права призвело би до покладення на нього надмірного та індивідуального тягаря, суд дійшов висновку, що за обставин даної справи такий захід, як вилучення всієї земельної ділянки, не є необхідним для досягнення легітимної мети, яка може бути досягнута у спосіб менш обтяжливий, а саме шляхом дотримання встановлених законодавчих обмежень використання частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу.
Таким чином, заявлені позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу державної влади, визнання недійсним державного акта, припинення права власності відповідача та витребування спірної земельної ділянки не ґрунтуються на достатніх і належних правових підставах, не відповідають принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном та не забезпечують справедливого балансу між суспільними інтересами і правами добросовісного власника.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 ЦПК України,–

У Х В А Л И В :

В задоволенні цивільного позову Очаківського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , треті особи – Регіональний офіс водних ресурсів у Миколаївській області, Одеське міжрегіональне управління міністерства юстиції України, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Південний лісовий офіс", про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення землі – відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Повний текст судового рішення складений 21 серпня 2026 року.

Головуюча: