ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 531/1911/25  Номер провадження 22-ц/814/2494/26 | Головуючий у 1-й інстанції Попов М. С.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року | м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 23 січня 2026 року (час ухвалення судового рішення з 10:31:34 го (12 січня 2026) до 09:30:00 (23 січня 2026); дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначена) у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей, 
третя особа - Служба у справах дітей виконавчого комітету Карлівської міської ради.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким встановити факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що у шлюбі з відповідачкою, який укладений 14.04.2010, у них народилися дочки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 03.11.2023 шлюб між ними розірваний. 
ОСОБА_1 тяжко хвора з діагнозом: шизофренія, параноїдна форма, параноїдного синдрому, ремісії. У 2019 почалися прояви хвороби відповідача, у 2021 році її було госпіталізовано для надання психіатричної допомоги. Мати з дітьми не спілкується, не турбується про них, не підтримує морально чи матеріально, має заборгованість зі сплати аліментів. Після проявів хвороби та госпіталізації, позивач, як батько дітей, став повністю опікуватися дітьми, доглядати за ними, займатися, утримувати, турбуватися про їх здоров`я та розвиток. Позивач намагається самостійно забезпечити всі потреби дітей, займатися їх фізичним та духовним розвитком, купує одяг, взуття, інші необхідні речі. Позивач бере активну участь у житті дочок, цікавиться їхніми досягнення. Позивач з дітьми зареєстровані та проживають у належному йому будинку в АДРЕСА_1 . Встановлення вказаного факту потрібно позивачу для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги, як батьку, що самостійно виховує дітей, а також для захисту прав та інтересів дітей, прав та інтересів позивача як батька.

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 23 січня 2026 року позов задоволений.
Встановлений факт, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , самостійно виховує та утримує двох неповнолітніх дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Карлівського районного суду Полтавської області від 23 січня 2026 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що судом під час розгляду справи допущені порушення вимог процесуального закону, внаслідок чого відповідачка була позбавлена доступу до правосуддя, судом також порушений порядок ухвалення заочного рішення у цивільній справі – у порушення статтей 281, 283 ЦПК України суд окремо не вирішив питання про ухвалення у справі заочного рішення, не повідомив відповідачку про заочний розгляд справи.
Вирішуючи спір по суті, суд не взяв до уваги, що встановлення факту, про який заявлено у позові, не породжує жодних юридичних наслідків, враховуючи, зокрема те, що позивачем стверджується про необхідність отримання соціальної допомоги як батькові, який самостійно виховує дітей, проте у справі відсутні будь-які докази про те, що він (позивач) звертався до уповноважених державних органів з відповідними заявами і документами у порядку, передбаченому ЗУ «Про державну допомогу сім?ям з дітьми», постановою КМУ № 1751 від 27 грудня 2001 року, для отримання такої допомоги і йому було відмовлено.
Суд не врахував сталі висновки Верховного Суду у справах такої категорії, а також те, що між сторонами фактично не існує спору у питанні участі батьків у вихованні та утриманні дітей.
Звертається увага, що позивач приховав від суду те, що він вже звертався до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, проте у задоволенні позову йому відмовлено.
Наголошується, що сам факт розірвання шлюбу між сторонами і проживання дітей із батьком не є достатнім для висновку про те, що діти виховуються без участі матері. 

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав:
Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права. 
З матеріалів справи вбачається, що сторони по справі мають спільних дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17,18).
Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 03.11.2023 шлюб між сторонами розірвано (а.с.24).
Судовим наказом Карлівського районного суду Полтавської області від 28.12.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочок у розмірі 1/3 частини її доходу (а.с.23).
Згідно розрахунку заборгованості (а.с.32), за станом на 01.05.2025 у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочок у розмірі 83 337,57 грн.
Згідно Акту обстеження умов проживання від 30.04.2025 (а.с.15-16), позивач з дочками проживає в АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні, у дівчат окремі кімнати, для дітей створені належні умови для проживання та навчання.
Відповідно до наданого епікризу, виписки з історії хвороби №276 (а.с.25), ОСОБА_1 перебувала на стаціонарному обстеженні та лікуванні в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» з 11.01.2024 по 23.01.2024, діагноз: шизофренія, параноїдна форма, параноїчний синдром, ремісія.
Згідно довідки Карлівського ліцею №1 від 21.05.2025, де навчаються діти, мати ОСОБА_1 за останні два роки навчання дочок жодного разу не з`явилася до ліцею, з педагогами не спілкувалася, не брала участь у класних заходах, не була присутня на батьківських зборах. Батько підтримує зв`язок з класними керівниками (а.с.29).
Згідно заяви хореографа танцювального гуртка, який відвідують діти, батько ОСОБА_2 бере активну участь у житті дочок, цікавиться їхніми досягненнями, їздив з танцювальним колективом на виступ, підтримував ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Матір дівчат хореограф не бачила жодного разу (а.с.26).
ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.33), згідно медичного висновку позивач здоровий (а.с.27).
Свідок ОСОБА_7 в суді пояснив, що проживає у будинку АДРЕСА_2 , є сусідом, діти свідка дружать з дітьми позивача, останній проживає сам з двома дочками, він самостійно їх утримує, піклується, займається їх вихованням. Останній раз коли свідок бачив, щоб мати спілкувалася з дітьми, це було років п`ять тому.
Свідок ОСОБА_8 зазначив, що є сусідом позивача, проживає у будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 проживає з двома дочками ОСОБА_6 і ОСОБА_9 . ОСОБА_6 ходить в один клас з онуком свідка. Позивач самостійно опікується дітьми, займається їх вихованням, діти дуже люблять батька. Мати дітей бачив один раз, коли ОСОБА_6 пішла у перший клас.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей має юридичне значення та надасть позивачу можливість для оформлення документів, необхідних для отримання соціальної допомоги, як батьку, що самостійно виховує дітей, а також для захисту прав та інтересів дітей, прав та інтересів позивача як батька.
Відповідачка до суду не з`явилася, не подала відзив на позов, не надала суду належні та допустимі докази на спростування обставин, викладених позивачем у позовній заяві, чи які б підтверджували її бажання брати участь у житті дочок, займатися їх вихованням, піклуватися про них, підтримувати матеріально.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм цивільного процесуального закону у частині забезпечення стороні спору доступу до правосуддя апеляційний суд визнає необгрунтованими, адже як слідує з матеріалів справи, відповідачка 08 вересня 2025 року письмово повідомила суд про адресу свого фактичного проживання (а.с.44-45), судом їй надана можливість ознайомитися із матеріалами справи, її клопотання про відкладення розгляду справи задоволені, судові повістки направлялися на зазначену нею ж адресу фактичного проживання; до суду відповідачка не з?являлася, у справі відсутні відомості про існування у відповідачки об?єктивних перешкод для участі у судових засіданнях, відзив на позов вона не подавала, отже суд відповідно до приписів ст.280 ЦПК України мав право ухвалити у цій справі заочне рішення. 
У судовому засіданні 12 січня 2026 року суд першої інстанції виніс протокольну ухвалу про заочний розгляд справи (а.с.81 зворот), що узгоджується із приписами ст.281 ЦПК України; про заочний розгляд справи судом зазначено у рішенні по суті спору (а.с.87 і зворот). 

Щодо суті спору.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Наведеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Юридичний факт може бути встановлений судом у тому випадку, якщо законом не визначений позасудовий порядок реалізації певних прав особи, які виникають, змінюються у зв?язку з існування такого факту.
Як слідує з позовної заяви, встановлення факту самостійного виховання дитини батьком без участі матері необхідне позивачу для оформлення документів, які дають право на отримання соціальної допомоги від Держави, проте матеріали справи не містять доказів того, що позивач у встановленому законом порядку звертався до відповідного державного органу, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми.
Відповідно до ст.6. ЗУ «Про державну допомогу сім?ям з дітьми » документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, подаються отримувачем в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
У разі якщо отримувач подав заяву про призначення допомоги, передбаченої цим Законом, але за станом здоров`я чи з інших поважних причин не може самостійно зібрати необхідні документи, отримання таких документів покладається на орган, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми.
Документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми, протягом 10 днів з дня звернення.
Згідно ст. 23 Закону рішення, дії чи бездіяльність органу, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми, можуть бути оскаржені в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або до адміністративного суду.
Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми (пункти 45-50), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України
від 27 грудня 2001 р. № 1751, не передбачено подання органу, що призначає та здійснює виплату державної допомоги сім`ям з дітьми, рішення суду про встановлення факту самостійного утримання і виховання дитини (дітей) одним із батьків (заявником).  

У цій категорії спорів – встановлення факту самостійного виховання батьком (одним із батьків) дітей, сформована стала судова практика.
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 квітня 2026 року (справа № 578/622/24) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.
«Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
…
Дослідивши надані докази та встановивши обставини справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків і судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
При цьому суди врахували, що встановлення факту перебування малолітнього сина на утриманні позивача впливатиме на права та законні інтереси відповідачки, як матері дитини, оскільки у такий спосіб буде засвідчено невиконання чи неналежне виконання нею своїх обов`язків, що є підставою для негативних наслідків, таких як позбавлення батьківських прав та інше.
Суди зауважили, що надані позивачем докази підтверджують лише обставини проживання дитини разом з батьком, однак ці докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.
З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.»
Оцінивши у відповідності до приписів ст.89 ЦПК України надані у справу докази. а саме показання допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а також письмові докази (а.с.15-33), апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт умисного ухилення відповідачки (матері) від виховання дітей, подані докази підтверджують лише факт проживання дітей із батьком, наявність заборгованості відповідачки зі сплати аліментів, що не може бути підставою для висновку про умисне невиконання або неналежне виконання відповідачкою своїх батьківських обов?язків, враховуючи, зокрема, обставини і висновки у справах № 531/267/24 і № 531/1723/25, у межах яких суд розглядав вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_11 про позбавлення її батьківських прав відносно дітей з посиланням на ті ж самі фактичні обставини, що й у цій справі. 
З наведених міркувань рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю.
Відповідно до п.2 ч.2 і ч.13 ст.141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат, а саме стягнути із позивача на користь відповідачки витрати зі сплати судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення (665,60 грн (а.с.126)) і за подання апеляційної скарги (1 996,80 грн (а.с.130)), всього 2 662,40 грн. 
Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд 
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити.
Заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 23 січня 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.
ОСОБА_2 відмовити за недоведеністю у задоволенні позову до ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітніх дітей.
Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 662,40 грн витрати зі сплати судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 липня 2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов