^_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/16967/26
Провадження № 2/947/4298/26

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.08.2026 року
Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючого судді – Куриленко О.М., 
за участю секретаря судового засідання – Петрової А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за несвоєчасне виконання рішення суду, –
ВСТАНОВИВ:

23 квітня 2026 року зареєстровано позовну заяву, що надійшла через систему «Електронний суд», в якій представник позивача просить стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», код ЄДР 38750239, збитки в якості відповідальність за несвоєчасне виконання рішення суду у справі № 1512/2-2099/11 у розмірі 288121,42 грн. та судові витрати.
Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 15.05.2012 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 1512/2-2099/11, за яким вирішено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0054/74/70605 від 20.02.2007 р. у розмірі 3204275,40грн. Зазначає, що з моменту набрання рішенням законної сили вчинялись дії щодо примусового виконання рішення, але воно так і не було виконане в розумінні чинного законодавства. У зв`язку з чим, позивачем було розраховано, виходячи із загальної суми заборгованості, 3% річних у розмірі 288121,42 грн., що, на думку позивача, підлягають сплаті відповідачем за прострочення виконання рішення суду.
Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою судді від 18.05.2026 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на  18.06.2026 року о 11 год. 30 хв.
У зв`язку з неявкою сторін, судове засідання, призначене на 18.06.2026 року о 11 год. 30 хв. було відкладено до 13.08.2026 року до 10.00 год.
08.07.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача  ОСОБА_1 – Портної Уляни Олексіївни надійшла заява, в якій просила: приєднати адвоката Портну Уляну Олександрівну до участі у справі № 947/16967/26 як представника ОСОБА_3 ; долучити до матеріалів справи документи, що підтверджують повноваження представника; надати адвокату Портній Уляні Олександрівні доступ до матеріалів справи № 947/16967/26 у підсистемі «Електронний суд»; надати можливість ознайомитися з матеріалами справи № 947/16967/26, у тому числі з можливістю виготовлення копій, фотокопій та отримання електронних копій матеріалів справи.
10.07.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача  ОСОБА_1 – Портної Уляни Олексіївни надійшов Відзив на позовну заяву, в якому, зокрема, зазначала, що відповідачка не заперечує сам факт постановлення заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 15.05.2012 року у справі № 1512/2-2099/11 та ухвали від 20.06.2018 року про заміну стягувача у виконавчому листі. Також не заперечується, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» у 2024 році змінило найменування на ТОВ «ВІН ФІНАНС» зі збереженням коду ЄДРПОУ 38750239. Разом із тим відповідачка не визнає, що станом на 25.02.2019 року існував непогашений залишок саме у розмірі 3 204 275,40 грн.; що цей залишок не змінювався протягом усього заявленого періоду; що жоден із солідарних боржників не здійснював виконання; що належною базою є старий гривневий еквівалент валютного боргу; що позивач правильно визначив початок і закінчення періоду; що сума 288 121,42 грн. математично та юридично обґрунтована. Визнання існування старого судового рішення не є визнанням усіх нових тверджень позивача про стан виконання цього рішення через сім-десять років після його ухвалення. Зазначала, що такі нові обставини повинні доводитися позивачем у загальному порядку.
23.07.2026 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача  ОСОБА_1 – Портної Уляни Олексіївни надійшли Додаткові пояснення у справі.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.
Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» у судове засідання не з`явився, звертався з клопотанням про розгляд справи без участі представника позивача.
Відповідач – ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть учать у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
На підставі вимог, передбачених ч.ч. 9, 10 ст. 14 ЦПК України, п. 122 Положення про порядок функціонування окремих підсистем Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 № 1845/0/15-21, п. 1 розділу VII Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20.08.2019 № 814, в редакціях чинних на час вчинення процесуальної дії, зважаючи на те, що матеріали вказаної справи створені в паперовій та електронній формі, з метою процесуальної економії суд дійшов висновку про можливість розгляду (формування та зберігання) судової справи в змішаній (паперовій та електронній) формі.
Дослідивши матеріали справи (в паперовому та електронному вигляді) та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2012 року по цивільній справі №2-2099/11 стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 виданий Київським РВ УМВС України в Одеській області 09.09.1996 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Збаразьким РВ УМВС України в Тернопільській області 23.02.1996 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», юридична адреса: м. Одеса, вул. Садова, 10/8 /МФО 328351, код ЄДРПОУ 23876031, розрахунковий рахунок НОМЕР_5 , заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 402370,24 доларів США, що еквівалентно 3204275,40 гривень /три мільйони двісті чотири тисячі двісті сімдесят п`ять грн. 40 коп./, з яких: заборгованість за кредитом – 186338,83 доларів США, що еквівалентно 1483909,27 грн.; заборгованість за відсотками – 58538,49 доларів США, що еквівалентно 466171,26 грн.; пеня за прострочення тілу кредиту – 44906,03 доларів США, що еквівалентно 357609,17 грн.; пеня за прострочення відсотків по кредиту – 112586,89 доларів США, що еквівалентно 896585,70 грн. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», юридична адреса: м. Одеса, вул. Садова, 10/8, МФО 328351, код ЄДРПОУ 23876031, розрахунковий рахунок НОМЕР_5 , судові витрати в загальній сумі 1820 гривень. 
30.08.2017 року між первісним стягувачем ПАТ КБ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/45, відповідно до якого право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 014/0054/74/57171 від 19.06.2006 року, перейшло до заявника. 
30.08.2017 року між ПАТ «Комерційний Індустріальний Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» було укладено Договір відступлення права вимоги №114/45, відповідно до якого право грошової вимоги, зокрема, за кредитним договором № 014/0054/74/70605 від 20.02.2007 року, перейшло до заявника.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2018 року по цивільній справі №2-2099/11 замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» на правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» у виконавчому листі № 1512/2-2099/11.
25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (ЄДРПОУ 38750239) протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «ВІН ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38750239). 
Наказом № 55-к від 25.07.2024 року на виконання Протоколу № 1706 від 25.07.2024 внесено зміни про перейменування до облікових та інших документів Товариства. На підтвердження цього надано Виписку з ЄДР № 140801500422 від 26.07.2024 року.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативи зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною першою статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Цивільного кодексу України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, ще регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону.
Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
У Постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18) містяться висновки, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
При цьому, для застосування частини другої статті 625 ЦК України необхідним є встановлення обсягу грошового зобов`язання, що виникло у боржника перед кредитором.
За наведеним у частині другій статті 625 ЦК України регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановленні договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
За період після прострочення повернення позики після закінчення дії кредитного договору підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, параграф 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (Постанова Верховної Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 1 червня 2021 року в справі №554/4741/19, Постанова Верховного Суду у скла Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі 520/1185/16-ц, Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).
У Постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2023 року в справі № 554/9126/20 зазначено таке: тлумачення статті 3 Цивільного кодексу України загалом, так і пункту 6 частини першої статті Цивільного кодексу України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільної права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати 3% річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три відсотки річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто, складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20).
Такі ж правові підходи застосовано, зокрема, у Постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 серпня 2023 року в справі № 753/369/21, що свідчить про сталість судової практики з питання застосування статті 625 ЦК України у натуральному зобов`язанні.
Також, у Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц зроблено висновок, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 Цивільного кодексу України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».
Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 07 листопада 2018 року у справі №372/1036/15-ц (провадження №14-252цс18) зробила висновок про те, що «виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності, не відповідає вимогам закону».
Таким чином, судом встановлено, що вимоги, які виникли на підставі Заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2012 року по цивільній справі №2-2099/11, не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можуть бути застосовані положення статті 625 ЦК України, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобов`язання за кредитним договором № 014/0054/74/57171 від 19.06.2006 року, підлягають залишенню без задоволення.
При цьому, за результатами пошуку виконавчих проваджень в автоматизованій системі виконавчих проваджень, виконавчих проваджень щодо боржника  ОСОБА_1 , де стягувачем зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС», Публічне акціонерне товариство «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» немає. 
Серед усіх доданих документів представником позивача до позовної заяви відсутній документ, складений органом примусового виконання, банківською установою або самим кредитором на підставі первинного обліку, з якого можливо було б встановити фактичний залишок боргу станом на початок заявленого періоду та його рух у подальшому.
Крім того, позивач не долучив до позову: виконавчий лист або його копію з відомостями про пред`явлення до виконання; постанови державного чи приватного виконавця про відкриття виконавчих проваджень; постанови про повернення виконавчого документа, закінчення або завершення виконавчого провадження; довідку виконавця про фактично стягнуті та перераховані стягувачу кошти; розподіли стягнутих сум, платіжні доручення виконавчої служби, виписки з депозитного рахунку виконавця; виписки з рахунків позивача або його правопопередників, що відображають надходження за кредитним зобов`язанням; первинний бухгалтерський або управлінський розрахунок руху заборгованості після ухвалення рішення суду; довідку про залишок боргу станом на 25.02.2019 року, 01.01.2020 року, 01.01.2021 року та 23.02.2022 року; відомості про платежі або стягнення з другого солідарного боржника; докази того, що протягом кожного із 1 095 заявлених днів розрахункова база залишалася незмінною; окремий розрахунок у валюті, в якій присуджено основну суму; пояснення та документальне підтвердження походження суми 285 095,34 грн., зазначеної у формулах позову. За відсутності цих документів твердження про повне невиконання рішення та незмінність боргу протягом трьох років є лише припущенням позивача. Таке припущення не може бути достатньою підставою для нового стягнення.
Верховних Суд у своїй Постанові від 22.08.2024 року у справі №916/735/23 виклав правовий висновок щодо застосування приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України та вказав на відсутність грошового зобов`язання боржника перед кредитором, передбаченого ч.2 ст.625 ЦК України, за обставин підтвердження такого боргу відповідним судовим рішенням, яке не може бути виконаним без вирішення питання щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, та дійшов висновку, що у випадку, якщо судовим рішенням вже стягнуто з боржника суму боргу, проте стягувач вичерпав можливість пред`явлення виконавчого документа до виконання і такий документ на виконанні не перебуває, зобов`язання вважається натуральним, а отже стягнення з боржника сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України неможливе.
Отже, Верховний Суд вважає про відсутність у стягувача можливості стягнення із боржника сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу за основним зобов`язанням, яке набрало законної сили, за обставин коли таке рішення не може бути звернуте до виконання.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Таким чином, судом встановлено, що на час звернення до суду з цим позовом Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.05.2012 року по цивільній справі №2-2099/11, щодо боржника  ОСОБА_1  на виконанні не знаходиться, докази поновлення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення в установленому законом порядку, відсутні.
Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено в установленому законом порядку.
Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад встановлений Законом час, що порушило б принцип правової визначеності як один із основоположних аспектів верховенства права.
За таких обставин, у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за несвоєчасне виконання рішення суду слід відмовити в зв`язку з тим, що вимога позивача не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову – на відповідача; у разі відмови в позові – на позивача.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати відшкодуванню не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 261, 526, 530, 599, 610, 611, 612, 625 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 12, 16, 19, 44, 76-81, 83, 89, 95, 141, 158, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, –
ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІН ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення збитків за несвоєчасне виконання рішення суду, – залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Одеського апеляційного суду.

Суддя          О. М. Куриленко