КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 760/8838/24
номер провадження: 22-ц/824/8273/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Відішенка Олександра Володимировича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року у складі судді Коробенка С.В., у справі позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
В С Т А Н О В И В:
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 з 11 жовтня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 11 жовтня 2000 року, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції у місті Києві.
Вказувала, що у період перебування в шлюбі ними було придбано квартиру та земельну ділянку, які вона вважає спільною сумісною власністю подружжя.
Зазначала, що квартира по АДРЕСА_1 , право власності на яку підтверджується свідоцтвом на право власності серія НОМЕР_2 від 14 листопада 2008 року, була зареєстровано на ім`я відповідача. Вартість квартири становить 1 015 040 грн 00 коп. і зазначена в акті прийому-передачі об`єкту інвестування (квартири) №2898 від 11 листопада 2008 року за договором №КНТР-000846 про участь у фонді фінансування будівництва від 20 червня 2008 року.
Земельна ділянка з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001 розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, садове товариство «Промінь» (далі - СТ «Промінь»). Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності серії ЯА №410781 від 10 травня 2005 року, який виданий на ім`я відповідача.
Вказувала, що вказане майно було придбане ними за спільні кошти, оскільки на час придбання майна вона працювала і надавала на це зароблені нею кошти, тому воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності.
Зазначала, що з вересня 2021 року відповідач проживає окремо від неї у місті Свиноустя Західнопоморського воєводства Республіки Польща, відносини з нею не підтримує, спірним майном не опікується, всі витрати по утриманню квартири та земельної ділянки несе вона особисто.
З урахуванням наведеного, посилаючись на положення ст.ст.60-71 СК України та ст.372 ЦК України, позивачка ОСОБА_1 просила поділити спільне майно з відповідачем шляхом визнання за нею 1/2 частки у праві власності на квартиру та 1/2 частки земельної ділянки, а саме: здійснити поділ спільного майна з відповідачем, виділивши їй 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь»; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та 1/2 частину зазначеної земельної ділянки; понесені у справі судові витрати стягнути з відповідача на її користь.
Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку кадастровий номер 3221888000:23:047:0001, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь».
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,60 кв.м, житловою площею 52,50 кв.м.
В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 1/2 частку у праві власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,60 кв.м, житловою площею 52,50 кв.м.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10 150 грн 40 коп.
Скасовано заходи забезпечення, застосовані згідно з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року, у вигляді арешту на майно: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 ; земельну ділянку кадастровий номер 3221888000:23:047:0001, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь».
Рішення суду мотивоване тим, що спірна квартира була набута сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а тому відповідно до положень ст.ст. 60, 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що право власності на неї зареєстровано за відповідачем. При цьому відповідачем не надано доказів придбання квартири за його особисті кошти чи існування інших обставин, які б виключали поширення на це майно режиму спільної сумісної власності, а також підстав для відступу від рівності часток подружжя. У зв`язку із цим суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за кожним із подружжя по 1/2 частці у праві власності на квартиру.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині поділу земельної ділянки, суд виходив із того, що хоча земельна ділянка була набута ОСОБА_2 у період шлюбу, проте одержана ним безоплатно в порядку приватизації, а не придбана за спільні кошти подружжя, у зв`язку з чим відповідно до ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю та не підлягає поділу між подружжям. 
З наведених підстав суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 частково.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Відішенко О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також адвокат Відішенко О.В. просить вирішити питання про розподіл судових витрат за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до вимог ЦПК України, з урахуванням меж апеляційного перегляду справи та права особи на апеляційне оскарження судового рішення, апеляційна скарга подається в частині: висновків суду першої інстанції щодо поділу квартири без вирішення питання компенсації фактично понесених витрат на утримання спільного майна, що не відповідає вимогам повного та всебічного вирішення спору; відмови у задоволенні позовних вимог щодо земельної ділянки, з огляду на неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи; неприйняття та не дослідження доказів щодо будинку та господарських споруд, розташованих на земельній ділянці, що суперечить принципам змагальності сторін та безпосередності дослідження доказів; процесуальних дій суду першої інстанції, якими позивача позбавили можливості надати належні та допустимі докази, всупереч вимогам цивільного процесуального законодавства.
У зв`язку з позбавленням позивачки можливості подати докази та уточнити позовні вимоги, просить направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції у частинах: вирішення питання компенсації фактично понесених витрат позивача на утримання майна; правового режиму земельної ділянки за кадастровим номером 3221888000:23:047:0001, будинку та господарських споруд на цій земельній ділянці.
Зазначає, що судом першої інстанції не встановлено момент фактичного припинення спільного проживання, не досліджено причини виїзду відповідача, не надано оцінки тому, що відповідач залишив позивачку з борговими зобов`язаннями, не перевірено, як це вплинуло на фактичний розподіл обов`язків між сторонами, що є порушенням вимог ст.ст.12, 81, 89 ЦПК України.
Також вказує, що судом першої інстанції не надано позивачці можливості подати додаткові докази, не забезпечено реалізацію права на уточнення позовних вимог, не встановлено періоду самостійного несення витрат, не досліджено питання наявності заборгованості та її походження, не надано правової оцінки вимогам про компенсацію витрат.
Посилається на те, що у зв`язку з тим, що суд першої інстанції фактично позбавив позивачку можливості надати належні та допустимі докази незалежно від наявності двох обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи та про визначення додаткового строку для подання доказів та уточненої позовної заяви, істотною обставиною, яка не була досліджена та оцінена судом, є реальні обставини набуття спірної земельної ділянки та розташованого на ній будинку і господарських споруд. З наявних документів, які додані до апеляційної скарги, є: документи, що підтверджують, що первинна земельна ділянка № НОМЕР_3 , це ділянка яка була куплена позивачкою за власні кошти і кошти батьків, на якій вже був побудований двоповерховий будинок, попереднім користувачем цієї ділянки; документи від СТ «Промінь»: довіреність від позивачки на відповідача тільки на право голосу на зборах від 02 травня 2003 року; заява від позивачки на відповідача на переоформлення тільки земельної ділянки №131 від 17 травня 2003 року це друга ділянка, вона переоформлювалось тільки тому, що відповідач не був членом товариства, тому не міг бути обраним Головою Правління, при цьому він запевнив дружину, що це тільки формальність, тому позивачка погодилась і написала цю заяву; довіреність від позивачки як власника земельної ділянки № НОМЕР_3 , тільки на право голосу відповідачу, а не на переоформлення земельної ділянки, про що зазначено у довіреності.
Вважає, що у подальшому, відповідач зловживаючи довірою позивачки, перевищив свої повноваження Голови правління СТ «Промінь» і самостійно, без згоди позивачки об`єднав обидві земельні ділянки № НОМЕР_3 і №131 в єдину земельну ділянку (кадастровий номер 3221888000:23:047:0001) і оформив її виключно на себе та отримав на своє ім`я свідоцтво на право власності.
Відповідач ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Київського апеляційного суду, занесеною до протоколу судового засідання від 01 вересня 2026 року, відмовлено у задоволенні клопотань представника ОСОБА_1 - адвоката Відішенка О.В., а саме:
- про витребування належних та допустимих доказів про наявність у ОСОБА_2 згоди позивачки, або права об`єднати дві земельні ділянки № НОМЕР_4 і № НОМЕР_3 за планом земельних ділянок СТ «Промінь» і оформити на себе Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯА№ 410781 від 10 травня 2005 року:
- про витребування інформації з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетину кордону України ОСОБА_2 у період з 01 липня 2020 року по теперішній час;
- про витребування копії договорів купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3 на ім`я батька позивачки - ОСОБА_3 відповідно до довідки - характеристики та технічного паспорту у Козятинській державній нотаріальній конторі Вінницької області;
- про долучення доказів до матеріалів даної справи від 18 лютого 2026 року. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які зявилимся в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст.60 СК України).
Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).
У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тлумачення ст.61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).
Позов про визнання права на частку в праві спільної часткової власності не є вимогою про поділ майна в натурі. Тому при визнанні права на частку не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 344/5437/17 (провадження № 61-124св20)).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року в справі № 589/4889/15-ц (провадження № 61-8808св18) зроблено висновок що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що:
«у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст.368 ЦК України.
Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Поділ майна подружжя, що перебуває у їхній спільній сумісній власності, є підставою для набуття особистої приватної власності кожним із подружжя. Встановивши, що об`єкт поділу належить сторонам на праві спільної сумісної власності та вирішивши надалі питання про такий поділ, власність сторін спору на цей об`єкт стає спільною частковою (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 червня 2024 року в справі № 755/4429/22 (провадження № 61-17782св23)).
Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Згідно з ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, яке вона, він одержала (одержав) під час шлюбу в дарунок або у порядку спадкування (ч.2 ст.57 СК України).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11 жовтня 2000 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження НОМЕР_1 від 11 жовтня 2000 року.
За час шлюбу сторони 11 листопада 2008 року набули квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,60 кв.м, житловою площею 52,50 кв.м. Право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_2 від 14 листопада 2008 року.
Сам по собі факт державної реєстрації майна на ім`я одного з подружжя не свідчить про належність такого майна цьому з подружжя на праві особистої приватної власності та не спростовує презумпції спільності майна, набутого у період шлюбу.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 грудня 2023 року у справі № 442/3741/21 (провадження № 61-1292св23).
Відповідно до змісту ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до приписів ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У відповідності до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
У даній справі позивачка ОСОБА_1 довела, що спірна квартира була набута 11 листопада 2008 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що є достатньою підставою для поширення на це майно встановленої ст.60 СК України презумпції спільної сумісної власності подружжя.
Водночас відповідач ОСОБА_2 зазначеної презумпції не спростував. Доказів того, що квартира була набута ним до шлюбу, одержана під час шлюбу в дарунок чи в порядку спадкування, придбана за кошти, які належали йому особисто, або набута за наявності інших передбачених ст. 57 СК України підстав для віднесення майна до особистої приватної власності одного з подружжя, матеріали справи не містять.
Так само ОСОБА_2 не доведено існування домовленості між подружжям про визначення їхніх часток у спірній квартирі в іншому розмірі чи інших передбачених законом обставин, які б давали підстави для відступу від засади рівності часток подружжя.
Таким чином, установивши, що спірна квартира набута сторонами за час зареєстрованого шлюбу, що презумпція її належності до спільної сумісної власності подружжя відповідачем не спростована, а передбачені законом підстави для відступу від рівності часток подружжя відсутні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності та обґрунтовано здійснив її поділ шляхом визнання за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2 частці у праві власності на квартиру.
Також судом першої інстанції правильно встановлено, що у період перебування сторін у шлюбі, 10 травня 2005 року ОСОБА_2 було набуто земельну ділянку з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь». Право власності на зазначену земельну ділянку оформлено за ОСОБА_2 та посвідчено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 410781 від 10 травня 2005 року, виданим на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 05 грудня 2003 року № 656.
Судом першої інстанції установлено, що спірна земельна ділянка була набута ОСОБА_2 у порядку безоплатної приватизації, а не придбана за спільні кошти подружжя. 
Позивачка ОСОБА_1 належними та допустимими доказами цієї обставини не спростувала, доказів оплатного набуття земельної ділянки за спільні кошти подружжя не надала.
Не містять матеріали справи й доказів скасування чи визнання недійсним державного акта серії ЯА № 410781 або оспорювання у встановленому законом порядку права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.
Відповідно до ч.3 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, земельна ділянка, інше нерухоме та рухоме майно, яке вона, він придбала (придбав) під час шлюбу на особисті кошти, які належали їй, йому до шлюбу або були одержані нею, ним під час шлюбу в дарунок або у порядку спадкування.
Згідно зі ст.118 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Право власності та право користування земельними ділянками громадян та юридичних осіб посвідчуються державними актами, які видаються відповідними органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Відповідно до ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України набувають право на безоплатну передачу їм у власність земельних ділянок у порядку, встановленому цим Кодексом.
У відповідності до ст.61 СК України в редакції, чинній станом на 10 травня 2005 року (дату набуття ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь»), не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки.
Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року ст. 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. 
Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. 
Натомість ст.57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
З урахуванням наведених змін до СК України правовий режим земельної ділянки, набутої одним із подружжя внаслідок безоплатної приватизації, залежить від часу її набуття. Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17 зазначив, що лише у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку приватизації, визнавалася об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; до 08 лютого 2011 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності того з подружжя, який реалізував своє право на її безоплатне отримання.
Отже, установивши, що право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001 виникло 10 травня 2005 року, тобто до 08 лютого 2011 року, зазначена земельна ділянка була набута ним у порядку безоплатної приватизації, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку, що така земельна ділянка відповідно до законодавства, чинного на момент її набуття, не належала до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, а була особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Сам факт перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у шлюбі на час приватизації земельної ділянки цього правового режиму не змінює.
Аналогічний висновок по застосуванню норм ст.57 та ст. 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження №61-14257св18).
За таких обставин суд першої інстанції, правильно встановивши час та правову підставу набуття ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, а також застосувавши норми сімейного законодавства в редакції, чинній на момент виникнення у нього права власності на це майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а належить ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.
Відтак правові підстави для її поділу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні, у зв`язку з чим суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині поділу зазначеної земельної ділянки та визнання за нею права власності на її частину.
Таким чином, правильно встановивши фактичні обставини справи, повно та всебічно дослідивши надані сторонами докази, надавши їм належну правову оцінку та правильно застосувавши норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Оскільки суд першої інстанції вирішив спір по суті, визначив правовий режим спірного майна, визнавши за кожним із подружжя по 1/2 частці у праві власності на квартиру та відмовивши у задоволенні вимог щодо поділу земельної ділянки, суд відповідно до положень ст. 158 ЦПК України одночасно вирішив питання щодо заходів забезпечення позову та скасував арешт, накладений ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2025 року, як на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , так і на земельну ділянку з кадастровим номером 3221888000:23:047:0001, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, СТ «Промінь».
Отже суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив момент фактичного припинення спільного проживання сторін, причини виїзду ОСОБА_2 , не дослідив обставини залишення ОСОБА_1 з борговими зобов`язаннями, період та розмір понесених нею витрат на утримання майна і не вирішив питання їх компенсації, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені обставини не входять до предмета доказування у даній справі, так як ОСОБА_1 звернулася з вимогами про поділ конкретно визначеного майна - квартири та земельної ділянки шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку кожного з цих об`єктів. Самостійних вимог про стягнення з ОСОБА_2 витрат на утримання майна чи будь-якої компенсації позивачка не заявляла.
Так само предметом позову не були будинок та господарські споруди, розташовані на спірній земельній ділянці. Вимог про визнання їх спільною сумісною власністю подружжя, їх поділ або визнання за ОСОБА_1 права на частку в них до суду першої інстанції не пред`являлося. Тому обставини їх набуття, будівництва та належності не підлягали встановленню судом у межах цього спору. Посилання на ці обставини лише в апеляційній скарзі фактично спрямоване на розширення предмета та фактичних підстав спору після його вирішення судом першої інстанції.
З огляду на закріплений ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності суд розглядає справу в межах заявлених вимог і не вправі з власної ініціативи вирішувати питання щодо майна чи вимог, які сторонами на його розгляд не передавалися. 
Відтак нез`ясування судом першої інстанції обставин, які не стосувалися заявленого предмета позову, не свідчить про неповноту судового розгляду чи порушення норм процесуального права. Межі апеляційного перегляду так само визначаються вимогами та доводами апеляційної скарги і не передбачають розгляду нового спору замість того, який був предметом розгляду суду першої інстанції.
Що стосується прохання в апеляційній скарзі про скасування оскаржуваного рішення та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то воно не ґрунтується на вимогах закону.
За змістом ст. 376 ЦПК України за наявності підстав для скасування рішення, яким спір вирішено по суті, суд апеляційної інстанції ухвалює нове рішення або змінює рішення суду першої інстанції.
Повноваження суду апеляційної інстанції направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції законом не передбачено. 
Водночас у даній справі підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення суду першої інстанції колегією суддів не встановлено.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.
Таким чином матеріали справи та зміст оскаржуваного рішення суду не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, які передбачені ЦПК України як підстави для скасування рішення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Відішенка Олександра Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 28 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 08 вересня 2026 року.

Головуючий

Судді: