Справа № 286/1456/26
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Овруч

Овруцький районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Гришковець А. Л. , 
з секретарем Павленко Л. В., 
з участю заявника ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Овручі справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства , -

В С Т А Н О В И В:
Заявник звернулася до суду та просить встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також внести зміни до актового запису про народження №197 від 28.12.2016 про народження дитини ОСОБА_3 , зазначивши відомості про батька - « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », громадянин України, уродженець с. Малий Кобилин Овруцького району Житомирської області, житель с. Великий Кобилин Коростенського району Житомирської області, мотивуючи тим, що вона протягом 13 років проживала без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони познайомилися під час спільної праці в Житомирському обласному центрі соціально-педагогічної реабілітації дітей села Малий Кобилин. Це було в 2012 році. Приблизно через рік після їхнього знайомства вони почали проживати сім`єю. В подальшому, в 2018 році вони придбали житловий будинок в с. Заріччя і вже проживали у ньому до дня смерті ОСОБА_2 .. В неї ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася дочка – ОСОБА_4 . Батьком дитини ОСОБА_2 записаний не був, запис був проведений в порядку ст. 135 СК України, але ім`я та по батькові « ОСОБА_5 » було записано його. Перед народженням дитини вони посварилися, вона була на нього сердита і записала дитину за своєю заявою. Потім вони декілька разів повертались до цього питання, але то не було часу, то були зайняті. 
Встановлення факту батьківства необхідно їй для оформлення пенсії дитині у зв`язку з втратою годувальника. 
В судовому засіданні заявник заявлені вимоги підтримала, з підстав зазначених у заяві. При цьому, пояснила, що жили вони разом з 2012 року, спочатку в с. Кобилин, а потім в с. Заріччя. Коли у них народилася дитина, вони були у сварці і вона дочку записала на себе. Дитину він визнавав, любив її. 
Представник заінтересованої особи – Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином, відповідно до положень ст. ст. 128-130 ЦПК України, були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням. 
Заінтересованою особою - Овруцьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України надано письмове пояснення щодо заяви, в якому останній звертає увагу, що в позивачем у позовній заяві не вказано орган, яким складено актовий запис про народження, а також вказано про необхідність внесення змін в графу громадянство батька «громадянин України», але документами вказаний факт не підтверджується. 
Крім того, відділ заперечує проти зазначення в актовому записі про народження дитини відомостей про місце проживання батька, враховуючи, що особа, батьківство якої встановлюється, померла, і факт встановлення батьківства відбувається після її смерті. 
Також, просять суд врахувати норми ст. 145 СК України, відповідно до яких прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Водночас заявниця у заяві не висловлює свою позицію щодо того, яке має бути прізвище дитини. Просять суд дослідити вказане питання у судовому засіданні та, у разі його зміни, зазначити про це у резолютивній частині рішення. 
Щодо задоволення заяви покладаються на погляд суду. 
Суд, вислухавши пояснення заявника, показання свідків, врахувавши письмову позицію заінтересованої особи – Овруцького відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Коростенському районі Житомирської області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що заяву слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
В ст. 1 Конституції України законодавець закріпив, що Україна є правовою державою. 
Відповідно до Основного Закону України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (частина перша статті 3); права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3); права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55).
Згідно ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Відповідно до ст. 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. 
Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
У ч.1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтею 51 Конституції України, ч.ч.2-3 ст. 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
В ч. 8 ст. 7 СК України законодавець закріпив, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. 
Відповідно до ч. 2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Частиною 1 ст.126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.
Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу.
Згідно із ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.
Згідно зі ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19) та від 01.05.2024 у справі №758/7604/23 (провадження № 61-4326св24) зроблено висновок щодо застосування ст. 130 СК України та вказано, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.
Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29 серпня 2018 року у справі № 641/9147/15-ц (провадження № 61-26210св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 225/6301/15-ц (касаційне провадження № 61-30047св18).
В постанові №576/2871/23 від 16.04.2025 Верховний Суд зазначив, що провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.
Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.
Згідно ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 21.01.2026 (а. с. 7). 
Копія свідоцтва про народження, виданого повторно 04.03.2021, свідчить, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася ОСОБА_3 . Її батьками зазначені: батько – ОСОБА_6 , мати – ОСОБА_1 (а. с. 6). 
Згідно копії Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 16.04.2026 відомості про батька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внесені за вказівкою заявника, відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Крім того, суд звертає увагу, що в рядку «Відомості про батька» зазначено – ОСОБА_6 , тобто зазначені ім`я та по батькові саме покійного ОСОБА_2 (а. с. 9-10).
Копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.10.2018, зареєстрованого в реєстрі за №1731, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.10.2018 підтверджують, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 8-13). 
Довідка виконавчого комітету Овруцької міської ради №429 від 30.04.2026 свідчить, що ОСОБА_1 фактично проживала з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 з 25.03.2012 по 23.10.2018 (а. с. 12). 
З довідки Овруцької міської ради №197 від 27.04.2026 вбачається, що згідно акта встановлення фактичного місця проживання №32 від 27.04.2026, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , дійсно фактично проживали без реєстрації з 23.10.2018 в АДРЕСА_1 (а. с. 11). 
Факт батьківства, а саме, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтвердили в судовому засіданні і свідки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .. 
Так, свідок ОСОБА_8 показала, що вони дружили сім`ями. ОСОБА_10 з ОСОБА_11 спочатку проживали в с. Кобилин, а потім купили будинок в с. Заріччя. ОСОБА_12 дуже любив ОСОБА_4 , водив її на гуртки, вони всі разом на свята їздили на прогулянки до м. Києва. Її чоловік дуже дружив з ОСОБА_11 , а тому вони бували часто у них в гостях. ОСОБА_12 також ростив і дитину ОСОБА_10 від першого шлюбу. ОСОБА_13 не ділив дітей. ОСОБА_14 вони дружньою родиною. 
Свідок ОСОБА_9 показала, що вони з ОСОБА_10 і ОСОБА_11 є сусідами через хату. Десь 8 років вони жили поряд. ОСОБА_10 з ОСОБА_11 жили однією сім`єю. Жили вони дуже добре. ОСОБА_15 дитину дуже любив, носив її на плечах, балував. Був дуже добрий господар та добра людина. 
Пояснення позивача та показання свідків відповідають подіям, що знайшли закріплення у фотознімках, долучених до матеріалів справи, та які були оглянуті під час судового засідання.
Відтак, за встановлених обставин, оцінюючи докази в їх сукупності, зауважуючи, що у суду відсутні будь-які підстави не довіряти поясненням позивача, показанням свідків, а також дослідженим письмовим доказам, які узгоджуються між собою, є належними та допустимими доказами і в своїй сукупності з достовірністю підтверджують спільне проживання позивача та ОСОБА_2 і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до зачаття дитини; визнання покійним ОСОБА_2 свого батьківства, виховання та утримання дитини при житті до часу смерті, та відповідно підтверджують походження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому суд приходить до висновку, що факт батьківства, а саме: що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є доведеним, що узгоджується і з правовим висновком, наведеним Верховним Судом у постанові від 06.06.2024 у справі № 672/915/23.
Встановлення факту батьківства необхідно позивачеві для оформлення пенсії у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до п.п.20 п.1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/2 з відповідними змінами, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. 
В ст. 134 СК України законодавець закріпив, що на підставі рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.
Відповідно підлягають внесенню зміни до актового запису №197 від 28.12.2016 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що був складений Овруцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, в частині зазначення батьком дитини – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Змінювати прізвище дитині заявник не бажає. 
Таким чином, аналізуючи та оцінюючи правовідносини, що склалися, норми права, що їх регулюють та досліджені докази в їх сукупності, значення факту, який просить встановити заявник, для дитини, а також виходячи із відповідності установлених судом вищевказаних обставин одному з основних завдань цивільного судочинства, регламентованому статтею 2 ЦПК України - справедливому розгляду і вирішенню цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заяви.
Заявником сплачено судовий збір в розмірі 665 грн. 60 коп. в дохід держави. 
Керуючись ст.ст. 13, 81, 259, 263-265, 268, 319 ЦПК України суд, - 
В И Р І Ш И В:
Заяву задовольнити. 
Встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Внести зміни до актового запису, складеного Овруцьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області 28.12.2016 за № 197 про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: вказавши в графі «Батько» - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України. В решті залишити без змін.
На рішення суду до Житомирського апеляційного суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя:	  	А.  Л.  Гришковець     Повний текст рішення складено 13.07.2026.