Справа №345/2796/26 
Провадження № 2/345/2253/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08.07.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді Якиміва Р.В.
секретаря судового засідання Гладенької Л.Ф.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що 18.02.2022 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою було укладено кредитний договір №18.02.2022-100005064 на строк 14 днів за умовами якого на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 6000,00 грн., зі сплатою відсотків, передбачених умовами договору. 
Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на повідомлення, відповідачка припинила здійснення платежів для погашення кредитної заборгованості в результаті чого заборгованість боргу за кредитним договором №18.02.2022-100005064 станом на 08.05.2026 становить 8880,00 грн., з яких 6000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, сума заборгованості за відсотками становить 2880 грн.. Відповідачка добровільно борг не погашає, тому позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути з відповідача наявну заборгованість за кредитним договором №18.02.2022-100005064 від 18.02.2022 року , а також судові витрати.
20.05.2026 від відповідачки до суду надійшов відзив в якому просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що позивач звернувся до суду з вказаним позов зі спливом строків давності, оскільки строк повернення кредиту в договорі вказаний – 03.03.2022, а з позовом в суд звернувся – 08.05.2026. Крім того позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів фактичного отримання нею кредитних коштів. Не надано первинних бухгалтерських документів про рух коштів та заборгованість. Розрахунок заборгованості не може бути належним доказом. Відсотки є неспіврозмірними. Таким чином вважає, що позивачем не доведено належним чином наявність вказаної заборгованості, а тому позов є безпідставним. 
25.05.2026 представник позивача подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що спірний кредитний договір укладено в електронній формі, що відповідно до вимог законодавства України прирівнюється до письмової форми та підписувався електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора, який було надіслано у смс-повідомленні на номер, вказаний відповідачкою на номер, що було підтверджено та погоджено відповідачкою. Кредитні кошти було перераховано відповідачці на її картковий рахунок, а заперечуючи цей факт відповідачкою не надано суду виписки з банку про наявні чи відсутні банківські рахунки, інформацію про рух коштів за спірний період по цим рахунках. Розрахунок заборгованості проведено у відповідності до умов договору та є належним та допустимим доказом. Жодних нарахувань поза межами строку кредитування позивачем не здійснювалось. Нараховані відсотки є співмірними та нараховані у строк кредитування. Позов подано без пропуску позовної давності, оскільки значна частина часу не зараховується до цього строку внаслідок його зупинення на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення`ЦК України, п.19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення`ЦК України, Указу Президента України №64/2022, ЗУ №2102-ІХ щодо введення воєнного стану. Просить позов задоволити повністю.
Ухвалою судді від 11.05.2026 року відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного провадження.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, однак у поданій заяві просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася однак подала суду відзив на позов. 
Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до наступного висновку.
За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно достатті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частиною першоюстатті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Частиною 1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Як встановлено в судовому засіданні, 18.02.2022 між ТОВ «Споживчий центр» та відповідачкою було укладено кредитний договір №18.02.2022-100005064 на строк 14 днів за умовами якого на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 6000,00 грн., зі сплатою відсотків, передбачених умовами договору.
Згідно розрахунку заборгованість за кредитним договором №18.02.2022-100005064 станом на 08.05.2026 становить 8880,00 грн., з яких 6000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, сума заборгованості за відсотками становить 2880 грн.. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 
Відповідно до вимог ч. 1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно вимог ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
Відповідно до ч. 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Згідно ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Таким чином, суд установив, що позивач відповідно до ст.1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого строку кредитування. 
Встановлено, що кредитний договір №18.02.2022-100005064 від 18.02.2022 р. був підписаний відповідачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який було надіслано 3 смс-повідомлення на номер, вказаний відповідачем як фіксований - 0663109695. У такий спосіб кредитний договір був укладений в Інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Споживчий центр» в електронній формі. Викладене у повній мірі узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19.
Всупереч вимогам ч.1 ст.81 ЦПК України відповідачка не надала жодного доказу на спростування того, що вона не укладала кредитний договір, не отримувала та не вводила одноразовий ідентифікатор, не надала ТОВ «Споживчий центр» відомості своєї банківської картки для переказу кредитних коштів.
Стосовно доводів відповідачки про неправомірне нарахування відсотків.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-ІХ від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» і доповнено його п. 6-1, який встановлює нові правила звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит, а саме у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення.
У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті.
Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем.
Отже, зміни до цього закону не передбачають звільнення позичальника від виконання своїх зобов`язань з повернення кредиту, сплати процентів за користування ним або відтермінування таких платежів.
Судом не встановлено факту неспіврозмірності нарахованих відсотків до розміру заборгованості за тілом кредиту.
Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що нарахування вказаних відсотків відповідає умовам передбаченим кредитним договором.
Належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність доказів про отримання кредитних коштів відповідачкою за укладеним договором або ж спростовували доводи позивача в обґрунтування ним переказу кредитних коштів на емітовану відповідачем картку, відповідачкою суду не подано. 
Посилання відповідачки на недопустимість розрахунку заборгованості є необґрунтованими, оскільки поданий розрахунок заборгованості є належним та допустимим доказом в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України, та при дослідженні розрахунку заборгованості в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, не вбачається, жодної невідповідності.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Кредитний договір між сторонами укладено 18.02.2022 року, строк кредитування 14 днів. Дата повернення кредиту: 03.03.2022.
Із даним позов позивач звернувся до суду у 08.05.2026.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2» (№211), запроваджено з 12.03.2020 р. до 22.05.2020 р. на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено, востаннє до 30.06.2023 року.
Згідно з п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
17 березня 2022 року набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, була продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.
А в редакції Закону №3450-IXвід 08.11.2023 п. 19 «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.»
24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Указами Президента України від 14.03.2022 №133/2022, від 18.04.2022 №259/2022, від 17.05.2022 №341/2022, від 12.08.2022 року №573/2022, від 07.11.2022 №757/2022, від 06.02.2023 №58/2023, від 01.05.2023 №254/2023, від 26.07.2023 №451/2023, від 06.11.2023 №734/2023, від 05.02.2024 №49/2024, від 06.05.2024 №271/2024, від 23.07.2024 №469/2024, від 28.10.2024 №740/2024, від 14.01.2025 №26/2025, від 15.04.2025 №235/2025 воєнний стан в Україні неодноразово продовжувався, включно на даний час.
Отже, оскільки з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви (19.09.2025 року) про стягнення боргу за договорами позики в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12.03.2020 по 30.06.2023, відповідно до п.п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку з її пропуском не було.
Відповідачка клопотання про витребування доказів не заявляла, доказів на підтвердження відсутності заборгованості суду не надала. 
За вищевказаних вказаних обставин, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача та стягнути з відповідачки заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» за кредитним договором №18.02.2022-100005064 від 18.02.2022 в розмірі 8880,00 грн., з яких 6000,00 грн. сума заборгованості за основною сумою боргу, сума заборгованості за відсотками становить 2880 грн.. 
Питання розподілу судових витрат.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 2662,40 грн. сплаченого судового збору.
На підставі наведеного, відповідно до ст. 207, 512, 514, 526, 625, 1046, 1048, 1049, 1054 ЦК України, керуючись ст. 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в :
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр», код ЄДРПОУ 37356833 суму заборгованості за кредитним договором №18.02.2022-100005064 від 18.02.2022 в розмірі 8880,00 грн.. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»судовий збір у розмірі 2662,40 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя