ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2026 року | Луцьк | Справа № 140/328/25

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Ксензюка А.Я.,

розглянувши у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернулася в суд з позовом до Господарського суду Волинської області (далі – відповідач) про визнання протиправним та скасування наказу керівника апарату Господарського суду Волинської області від 09.01.2025 № 3/02-6 «Про встановлення надбавки за вислугу років» в частині встановлення ОСОБА_1 надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 30 відсотків посадового окладу; зобов`язання здійснити перерахунок та виплату надбавки за вислугу років державної служби з 01.01.2025 відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про державну службу», а саме: на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу, з урахуванням раніше виплачених сум.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 05.01.2001 працює у Господарському суді Волинської області на посадах друкарки, секретаря судового засідання, завідуючої приймальною, старшого консультанта, головного спеціаліста, з 29.04.2016 – на посаді головного спеціаліста із забезпечення зв`язків з засобами масової інформації (прессекретаря) відділу аналітично статистичної роботи, зв`язків з громадськістю та ЗМІ.
Стаж державної служби станом на 10.01.2025 становить 23 роки 00 місяців. Наказом керівника апарату Господарського суду Волинської області від 04.01.2018 №3/02-6 позивачу встановлено надбавку за вислугу років на посадах державного службовця – 17 років в розмірі 50% посадового окладу з 05.01.2018.
В подальшому наказом керівника апарату Господарського суду Волинської області від 09.01.2025 №3/02-6 їй було встановлено щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схем посадових окладів на посадах державної служби на основі класифікації посад у 2025 році у розмірі 30%.
Позивач вважає, що оскаржуваним наказом від 09.01.2025 №3/02-6, яким надбавку за вислугу років визначено у розмірі 30 % посадового окладу, порушено її право на належний рівень оплати праці державного службовця.
Позивач зазначає, що відповідно до статей 3, 19, 43, 130 Конституції України держава зобов`язана забезпечувати права людини, а органи державної влади мають діяти лише на підставі та у спосіб, передбачені законом. Також, за змістом пункту 4 частини першої статті 7, статей 50 та 52 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VІІІ, держава гарантує державним службовцям належний рівень оплати праці, а надбавка за вислугу років встановлюється у розмірі 3 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Позивач вказує, що пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 №4059-IX передбачено інший порядок визначення розміру надбавки за вислугу років – 2 відсотки посадового окладу за кожний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу. На думку позивача, така норма фактично звужує зміст і обсяг прав державних службовців, визначених спеціальним законом, що суперечить частині третій статті 22 Конституції України.
Позивач вважає, що у спірних правовідносинах підлягають застосуванню положення спеціального закону – Закону України «Про державну службу», а не положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», оскільки законом про державний бюджет не можуть змінюватися чи обмежуватися гарантії, встановлені іншими законами.
На підтвердження своїх доводів позивач посилається, зокрема, на правові позиції Конституційного Суду України, викладені у рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007 (справа про соціальні гарантії громадян), від 20.06.2019 №6-р/2019, від 18.06.2020 №5-р(ІІ)/2020, а також на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо принципу юридичної визначеності та необхідності застосування найбільш сприятливого для особи тлумачення норм права.
З огляду на викладене позивач вважає, що наказ керівника апарату Господарського суду Волинської області від 09.01.2025 №3/02-6 в оскаржуваній частині є протиправним та підлягає скасуванню.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 20.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за цим позовом та розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами відповідно до статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України.
Відповідач у відзиві на позовну заяву від 30.01.2025 просить відмовити у задоволенні позовних вимог. В обгрунтування своєї позиції зазначив, що оскаржуваний наказ керівника апарату суду від 09.01.2025 №3/02-6 «Про встановлення надбавки за вислугу років» прийнятий відповідно до пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Зазначає, що зазначеною нормою закону встановлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців державних органів, які провели класифікацію посад державної служби, здійснюється за новою структурою заробітної плати, складовою якої є надбавка за вислугу років у розмірі 2 відсотків посадового окладу за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
На думку відповідача, оскільки наведені положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» є чинними та не визнані неконституційними, керівник апарату суду був зобов`язаний застосувати саме ці норми при визначенні розміру надбавки за вислугу років працівникам апарату суду.
Крім того, відповідач зазначає, що 09.01.2025 відповідно до пункту 3 частини третьої статті 43 Закону України «Про державну службу» позивача було письмово повідомлено про зміну істотних умов державної служби з 01.01.2025, після чого позивач надала письмову згоду працювати на нових умовах оплати праці, передбачених пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».
З урахуванням наведеного відповідач вважає, що оскаржуваний наказ прийнятий на підставі та на виконання чинного законодавства, у межах повноважень керівника апарату суду, а тому підстав для його скасування немає.
Інші заяви по суті спору на адресу суду від учасників справи не надходили.
Ухвалою суду від 14.03.2025 провадження у справі було зупинене до набрання законної сили судовим рішенням Верховного Суду в зразковій справі №240/7215/24.
Ухвалою суду від 08.09.2026 провадження у справі №140/328/25 поновлено.
Враховуючи вимоги статті 257 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Перевіривши доводи сторін, викладені у заявах по суті справи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.
ОСОБА_2 працює у Господарському суді Волинської області з 05.01.2001 працює у Господарському суді Волинської області на посадах друкарки, секретаря судового засідання, завідуючої приймальною, старшого консультанта, головного спеціаліста, з 29.04.2016 – на посаді головного спеціаліста із забезпечення зв`язків з засобами масової інформації (прессекретаря) відділу аналітично статистичної роботи, зв`язків з громадськістю та ЗМІ.
Наказом керівника апарату Господарського суду Волинської області від 04.01.2018 №3/02-6 «Про встановлення надбавки за вислугу років ОСОБА_1 » встановлено, зокрема, позивачу надбавку за вислугу років на посадах службовця та державного службовця – 17 років в розмірі 50 % посадового окладу з 05.01.2018. 
Станом на 10.01.2025 стаж вислуги років ОСОБА_1 на посадах державного службовця становить 23 роки 00 місяців, що підтверджується довідкою керівника апарату Господарського суду Волинської області від 10.01.2025 №02-32/68/25.
Верховна Рада України 19.11.2024 ухвалила Закон України «Про Державний бюджет на 2025 рік», яким передбачено встановлення надбавки за вислугу років державним службовцям не більше 30 % посадового окладу, що менше, ніж передбачено спеціальним Законом України «Про державну службу».
Розділом «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що у 2025 році заробітна плата державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця, надбавки за вислугу років, місячної або квартальної премії, компенсації за додаткове навантаження та за вакантною посадою, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших доплат, передбачених законами України.
При цьому, абзацом 2 пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 відсотків посадового окладу.
На виконання абзацу 2 пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» наказом керівника апарату Господарського суду Волинської області від 09.01.2025 №3/02-6 «Про встановлення надбавки за вислугу років» ОСОБА_1 встановлено щомісячну доплату за вислугу років від посадового окладу відповідно до схеми посадових окладів на посадах державної служби на основі класифікації посад у 2025 році у розмірі 30 %.
Не погодившись із вищезазначеним наказом в частині що стосується позивача, та зважаючи на те, що внаслідок його видання порушено право на належний рівень оплати праці державних службовців, гарантований статтями 50 та 52 Закону України «Про державну службу», позивач звернулася до суду із даним адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції Україні передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус державного службовця та відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає Закон України «Про державну службу» від 10.12.2015 року № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 889-VIII державний службовець має право, зокрема, на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення).
Згідно з частиною першою статті 46 Закону № 889-VIII стаж державної служби дає право на встановлення державному службовцю надбавки за вислугу років, надання додаткової оплачуваної відпустки.
Частинами першою, другою статті 50 Закону № 889-VIII передбачено, що держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: посадового окладу; надбавки за вислугу років; надбавки за ранг державного службовця; премії (у разі встановлення).
Відповідно до частини першої статті 52 Закону № 889-VIII надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 3 відсотків посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 50 відсотків посадового окладу.
Водночас суд враховує, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX (далі - Закон № 4059-IX) на 2025 рік зупинено дію частини першої статті 52 Закону № 889-VIII у частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі для державних службовців державних органів, оплата праці яких здійснюється на основі класифікації посад.
Так, пунктом 3 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX зупинено на 2025 рік дію частини першої статті 52 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 2016 р., № 4, ст. 43; 2019 р., № 43, ст. 250) в частині встановлення надбавки за вислугу років на державній службі державним службовцям державних органів, які здійснюють оплату праці на основі класифікації посад.
При цьому, пунктом 11 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX установлено, що у 2025 році оплата праці державних службовців здійснюється на основі класифікації посад, з урахуванням класифікації посад, проведеної у 2024 році, крім державних органів, зазначених у пунктах 16 та 17 цього розділу та частині сьомій статті 50 Закону України «Про державну службу».
Також, як визначено пунктом 13 Прикінцевих положень Закону № 4059-IX, у 2025 році оплата праці державного службовця державного органу, який провів класифікацію посад державної служби, складається з:
1) сталої заробітної плати - посадового окладу, надбавки за вислугу років, надбавки за ранг державного службовця, грошової допомоги, що виплачується з наданням щорічної основної оплачуваної відпустки, інших доплат, передбачених законами України;
2) варіативної заробітної плати - премій, компенсацій за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та за вакантною посадою державної служби, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань.
Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % посадового окладу.
Грошова допомога, що виплачується державному службовцю під час надання щорічної основної відпустки, визначається у розмірі суми посадового окладу, надбавки за вислугу років та надбавки за ранг державного службовця станом на останній день місяця, що передує першому дню такої відпустки, незалежно від фактично відпрацьованого часу в місяці.
Норми Закону України «Про державну службу» щодо умов та порядку оплати праці державних службовців застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Крім того, суд додатково зазначає, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо впровадження єдиних підходів в оплаті праці державних службовців на основі класифікації посад» від 11.03.2025 № 4282-IX, який набрав чинності 01.04.2025, статтю 52 Закону № 889-VIII викладено у новій редакції, зокрема частину першу статті 52 сформульовано таким чином: «Надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 відсотки посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % посадового окладу».
У цій справі судом встановлено, що оскаржуваним наказом, прийнятим на виконання наведених положень Закону № 4059-IX, позивачу з 01.01.2025 на 2025 рік визначено виплату надбавки за вислугу років на державній службі у розмірі 30 % посадового окладу, виходячи зі стажу державної служби 23 роки 00 місяців, тобто з розрахунку 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби.
Набрання чинності Законом № 4059-IX (зокрема, пунктом 13 його розділу «Прикінцеві положення») сприяло формуванню в позивачки враження, що з 01 січня 2025 року питання про визначення розміру надбавки за вислугу років державним службовцям по-різному врегульовано двома окремими законами, що нібито показує наявність колізії в національному законодавстві.
З цього приводу суд зауважує, що пізніше прийнятим Законом № 4059-IX визначено, що надбавка за вислугу років на державній службі встановлюється на рівні 2 % посадового окладу державного службовця за кожний календарний рік стажу державної служби, але не більше 30 % посадового окладу.
До того ж у цьому Законі визначено, що норми раніше прийнятого Закону № 889-VIII про умови та порядок оплати праці державних службовців застосовуються лише в тій частині, що не суперечить цьому Закону.
З наведеного логічно випливає, що норми Закону № 889-VIII щодо оплати праці державних службовців, які суперечать Закону про державний бюджет, не застосовуються, бо їхню дію зупинено на період чинності відповідних приписів Закону № 4059-IX.
Таке тлумачення дозволяє зробити висновок, що у спірних правовідносинах немає колізії, а відтак немає потреби у віднайденні механізму її подолання, оскільки є пряма норма Закону № 4059-IX, яка зупинила дію норми Закону № 889-VIII та чітко врегульовує особливості оплати праці певних категорій державних службовців, що виключає потребу у відшукуванні іншої норми права для регулювання цих відносин.
Щодо конкуренції правових норм, яка не пов`язана з колізією у законодавстві, то варто враховувати те, що частина перша статті 52 Закону № 889-VIII з 01 січня 2025 року з огляду на пряму вказівку в пункті 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 4059-IX не застосовується на період чинності останнього. Тобто дія однієї конкуруючої норми фактично зупинена, а інша норма, запроваджена новішим законом, діє та регулює спірні відносини.
Тож визначення механізму обчислення надбавки за вислугу років та її граничного розміру з 01 січня 2025 року врегульоване винятково Законом № 4059-IX, а ситуації, за якої одні й ті ж правовідносини по-різному впорядковуються окремими нормами права, не спостерігається.
Регулювання спірних суспільних відносин є однозначним, передбачуваним і чітким, що забезпечує дотримання принципу правової визначеності в питанні нарахування та виплати державним службовцям надбавки за вислугу років.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24, у якій зазначено, що нарахування та виплата державним службовцям надбавки за вислугу років у відповідному бюджетному періоді має здійснюватися з урахуванням спеціальних положень закону про Державний бюджет України на відповідний рік, якими тимчасово зупинено дію положень Закону України «Про державну службу», а тому такі приписи підлягають застосуванню суб`єктами владних повноважень до моменту їх визнання неконституційними у встановленому законом порядку.
Суд зазначає, що предметом розгляду у цій справі є перевірка правомірності дій відповідача як суб`єкта владних повноважень при застосуванні чинного законодавства. Натомість питання відповідності Конституції України положень закону про Державний бюджет України на відповідний рік не належить до повноважень адміністративних судів, оскільки вирішення питання про конституційність законів віднесено до виключної компетенції Конституційного Суду України. Відтак, адміністративний суд при вирішенні спору виходить із презумпції конституційності закону та застосовує чинні норми законодавства.
Крім того, суд зазначає, що відповідно до частини четвертої статті 43 Закону України «Про державну службу» ОСОБА_1 письмово повідомлено про зміну істотних умов державної служби з 01.01.2025. У свою чергу позивач у заяві від 09.01.2025 надала згоду на продовження проходження державної служби в умовах зміни оплати праці, передбачених пунктом 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», починаючи з 01.01.2025.
Таким чином, позивач була належним чином повідомлена про зміну істотних умов державної служби та, усвідомлюючи характер таких змін, добровільно погодилася на продовження проходження державної служби на запропонованих умовах, що також свідчить про відсутність порушення її прав відповідачем у спірних правовідносинах.
У згадуваній постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24 Велика Палата Верховного Суду в узагальнених висновках зазначила, що зміни щодо розміру надбавки за вислугу років на державній службі в сукупності зі збільшенням посадового окладу не є проявом очевидного свавілля та в кінцевому результаті не призвели до реального порушення будь-яких прав позивачки як державного службовця. Саме лише зменшення розміру надбавки за вислугу років на державній службі не спричинило звуження соціальних гарантій і зменшення загального розміру грошової винагороди, а є складовим елементом послідовного та виваженого підходу держави до поступового підвищення конкурентоспроможності заробітних плат на посадах державної служби.
Згідно з частини п`ятої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відтак, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.02.2026 у справі № 240/7215/24, та чинності пункту 13 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», який не визнаний неконституційним у встановленому законом порядку, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для задоволення позову немає.
Відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 244, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Господарського суду Волинської області про визнання протиправним та скасування наказу в частині та зобов`язання вчинити дії, відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Господарський суд Волинської області (43010, Волинська область, місто Луцьк, проспект Волі, будинок 54а, код ЄДРПОУ 03499885).

Суддя А.Я. Ксензюк