КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 липня 2026 року справа №320/2393/26
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О. розглянув за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: До Київського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач-1), Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області (далі - відповідач-2), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо не зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005, з 08.08.2005 по 15.11.2007;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 за період його роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005, з 08.08.2005 по 15.11.2007 згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 10.09.2025 про перерахунок пенсії та виплати отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій як працівнику охорони здоров`я до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду викладених у цьому рішенні.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є пенсіонером за віком та 10.09.2025 звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві із заявою про перерахунок пенсії відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» для отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій як працівник охорони здоров`я. Зазначена заява була передана за екстериторіальним принципом на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, за результатами розгляду якої вказаний орган прийняв рішення від 19.09.2025 № 38377/03-16 про відмову в отриманні відповідної допомоги та перерахунку пенсії.
Позивач вважає оскаржуване рішення та дії відповідачів протиправними, оскільки до її спеціального стажу безпідставно не було зараховано періоди роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005 та з 08.08.2005 по 15.11.2007 з мотивів відсутності відомостей про перебування чи неперебування у відпустці без збереження заробітної плати. Позивач наголошує, що її спеціальний стаж, який дає право на отримання грошової допомоги, повною мірою підтверджується записами в трудовій книжці НОМЕР_1 , що є основним документом про трудову діяльність, а також наданими довідками з медичних закладів, де відображено періоди роботи та дні використаних відпусток, які органом Пенсійного фонду враховані не були.
На думку позивача, протиправна відмова відповідачами у зарахуванні спірного стажу та виплаті коштів порушує її легітимні очікування та становить незаконне втручання у право на мирне володіння майном, що гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з цим позивач просить суд визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області щодо незарахування зазначених періодів роботи до спеціального стажу, зобов`язати цей орган зарахувати їх згідно з записами у трудовій книжці, а також зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у м. Києві повторно розглянути її заяву від 10.09.2025 про перерахунок пенсії та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 04.02.2026 позовну заяву залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позову шляхом надання уточненої позовної заяви (у кількості примірників відповідно до кількості учасників справи), із чіткою прохальною частиною позову та конкретизованим способом відновлення порушених прав, із нормативним обґрунтуванням щодо порушених прав позивача стосовно виплати одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій як працівнику охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду; надання належним чином засвідчених доказів, на які позивач посилається у позовній заяві, а саме копію заяви позивача від 10.09.2025; надання доказів сплати судового збору у сумі 1331,20 грн.
12.03.2026 на адресу суду від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.03.2026 відкрито провадження в адміністративній справі. Ухвалено, що справа буде розглядатися одноособово суддею за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
28.03.2026 через підсистему "Електронний Суд" відповідачем-2 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області проти позовних вимог заперечує та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції відповідач-2 зазначає, що за результатами розгляду заяви позивача від 10.09.2025, яка опрацьовувалася за принципом екстериторіальності, було прийнято рішення від 18.09.2025 № 262440030443 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Відповідач-2 наголошує, що для отримання вказаної допомоги у розмірі 10 місячних пенсій необхідною умовою є наявність у жінок не менше 30 років страхового стажу на посадах у закладах державної або комунальної форми власності, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років. Водночас при обчисленні такого стажу територіальні органи Пенсійного фонду керуються зокрема роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, згідно з якими до спеціального стажу зараховується час перебування у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю не більше 1 місяця на рік. За підрахунками відповідача-2, на підставі наданої довідки позивачу зараховано лише 16 років 06 місяців 11 днів спеціального стажу. 
При цьому органом Пенсійного фонду не було зараховано до спеціального стажу періоди трудової діяльності позивача з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005 та з 08.08.2005 по 15.11.2007, оскільки у доданих документах відсутні відомості про перебування або неперебування особи в безоплатній відпустці протягом цих років. Оскільки позивачем не надано відповідних довідок про відпустки за спірні періоди для підтвердження необхідного обсягу стажу, відповідач-2 вважає, що діяв виключно на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, через що правові підстави для задоволення позову відсутні. 
09.04.2026 через підсистему "Електронний Суд" відповідачем-1 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень відповідач-1 зазначає, що у спірних правовідносинах територіальний орган діяв правомірно, в межах своєї компетенції та у спосіб, що визначений чинним законодавством України. 
Відповідач-1 наголошує, що подана позивачем заява від 10.09.2025 № 17045 про перерахунок пенсії згідно з пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» опрацьовувалася за принципом екстериторіальності відповідно до затвердженого Порядку № 22-1. За результатами розгляду документів саме Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було прийнято рішення від 18.09.2025 № 2397412086 про відмову у перерахунку пенсії. Оскільки Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві не є суб`єктом прийняття оскаржуваного рішення, позовні вимоги про визнання його дій протиправними та зобов`язання вчинити дії є безпідставними. 
Окрім цього, відповідач-1 зауважує, що для виплати грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій обов`язковою умовою для жінок є наявність 30 років страхового стажу на відповідних посадах у закладах охорони здоров`я. Водночас при обчисленні стажу позивача обґрунтовано не було зараховано періоди роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005 та з 08.08.2005 по 15.11.2007, оскільки у наданих документах відсутні відомості про перебування чи неперебування особи в безоплатній відпустці. З огляду на те, що підтверджений спеціальний стаж позивача становить лише 16 років 06 місяців 11 днів, правові підстави для задоволення позову відсутні. 
Відповідно до частини 5 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
Приймаючи до уваги відсутність таких клопотань з боку учасників справи, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази у справі за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд 

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом серії НОМЕР_2 , яка є пенсіонером за віком та перебуває на відповідному обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_3 , набула право на отримання пенсійних виплат з 22.08.2025. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 09.07.2003 № 1058-IV, починаючи з 22.08.2025.
10.09.2025 позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України за місцем свого проживання із заявою, яка була зареєстрована за № 17045, в якій позивач просить призначити одноразову грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі її 10 місячних пенсій станом на день призначення. Дана вимога була обґрунтована положеннями пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, оскільки позивач вважає себе особою, що на день досягнення пенсійного віку працювала в закладах охорони здоров`я державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років. 
До вказаної заяви позивачем було долучено пакет документів, що підтверджують її особу, реєстраційні дані та трудовий стаж, а саме: копію паспорта громадянки України, копію документа про присвоєння ідентифікаційного номера платника податків, копію трудової книжки серії НОМЕР_1 , довідку про стаж № 211 від 29.08.2025 та довідку про стаж № 287 від 29.08.2025. 
Після реєстрації заяви та сканування копій поданих документів засобами програмного забезпечення Пенсійного фонду України, вказані матеріали за принципом екстериторіальності були автоматично передані для розгляду та формування електронної пенсійної справи до іншого територіального органу - Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
За результатами розгляду наявних документів, визначений за принципом екстериторіальності орган - Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області прийняв рішення про відмову ОСОБА_1 у перерахунку пенсії та призначенні одноразової грошової допомоги від 18.09.2025 №262440030443. Вказана відмова пенсійного органу була вмотивована тим, що у позивача відсутній необхідний для жінок 30-річний страховий (спеціальний) стаж на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та Постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909. Територіальним органом ПФУ на підставі наданої довідки № 211 від 29.08.2025 було обчислено та зараховано позивачці спеціальний стаж тривалістю лише 16 років 06 місяців 11 днів. 
Причиною незарахування решти трудового стажу стало те, що до спеціального стажу ОСОБА_1 не було включено періоди її роботи, а саме: з 01 вересня 1988 року по 07 жовтня 2004 року, з 11 жовтня 2004 року по 28 червня 2005 року та з 08 серпня 2005 року по 15 листопада 2007 року. Орган Пенсійного фонду послався на відсутність у наданих документах та архівних довідках чітких відомостей про перебування або неперебування позивача у відпустках без збереження заробітної плати (безоплатних відпустках) протягом зазначених років, що, на думку відповідача-2, унеможливило належне обчислення стажу із врахуванням обмежень, передбачених роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України від 14.05.2014 № 613/039/97-14 (щодо зарахування безоплатної відпустки тривалістю не більше 1 місяця на рік). 
Позивач, вважаючи прийняте рішення про відмову та дії відповідачів протиправними, такими, що порушують її гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на мирне володіння майном та позбавляють її законного права на отримання грошової допомоги за наявності записів у трудовій книжці, звернулась за судовим захистом своїх прав. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 1 Конституції України Україна є соціальною та правовою державою.
Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зі статтею 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу "заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом". Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08.02.2024 у справі №500/1216/23.
Водночас у пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
При цьому суд враховує ту обставину, що за принципом екстериторіальності розгляд заяви позивача про призначення пенсії за віком було здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області. 
З 01.04.2021 органи Пенсійного фонду України застосовують принцип екстериторіальності при опрацюванні заяв про призначення/перерахунок пенсії, який передбачає опрацювання заяв про призначення/перерахунок пенсій бек-офісами територіальних органів Фонду в порядку черговості надходження таких заяв незалежно від того, де було прийнято заяву та де проживає пенсіонер. Можливість застосування екстериторіального призначення та перерахунку пенсій передбачено постановою Правління Пенсійного фонду України від 16.12.2020 №25-1 "Про затвердження змін до деяких постанов правління Пенсійного фонду України", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 16.03.2021 за №339/35961. 
Даною постановою внесено зміни до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України 07.07.2014 №13-1), зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846 (далі – Порядок №22-1). 
Пунктом 4.2 розділу ІV "Приймання, оформлення і розгляд документів" вказаного Порядку передбачено, що після реєстрації заяви та сканування копій документів засобами програмного забезпечення за принципом екстериторіальності визначається структурний підрозділ органу, що призначає пенсію. 
Як убачається з матеріалів справи, позивач звернулася із заявою про перерахунок пенсії до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві. Однак, за наслідками автоматизованого розподілу справ за принципом екстериторіальності, органом, уповноваженим розглянути заяву та прийняти рішення, було визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яким і було прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії (перерахунку пенсії та виплаті одноразової грошової допомоги) від 18.09.2025 №262440030443. 
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбачений Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 №1058-IV (далі – Закон №1058-IV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частини 1 статті 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Частиною 2 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Якщо сума сплачених за відповідний місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є меншою, ніж мінімальний страховий внесок, цей період зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови здійснення в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду, відповідної доплати до суми страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати на дату здійснення доплати, таким чином, щоб загальна сума сплачених коштів за відповідний місяць була не меншою, ніж мінімальний страховий внесок (частина 3 статті 24 Закону №1058-IV).
Відповідно до частини 2 статті 26 Закону №1058-IV, наявність необхідного страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, визначається на дату досягнення особою відповідного пенсійного віку та не залежить від вимоги щодо тривалості страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії.
Згідно з частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Відповідно до частини 3 статті 44 Закону №1058-IV органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Частиною 1 статті 45 Закону №1058-IV встановлено, що пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, зокрема, пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону (частина 2 статті 45 Закону №1058-IV).
Згідно з частиною 5 статті 45 Закону №1058-IV документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган Пенсійного фонду та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Цей строк може бути продовжено за рішенням керівника територіального органу Пенсійного фонду України на строк проведення додаткової перевірки достовірності відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умов їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством, для визначення права на пенсію, але не більше ніж на 15 днів.
Пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1 (далі – Порядок №22-1, у редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), встановлено перелік документів, необхідних для призначення пенсії, які додаються до заяви про призначення пенсії, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637. За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 №10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за №785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 №8-1), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення.
Пунктом 4.7 Порядку №22-1 визначено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Орган, що призначає пенсію, не пізніше 10 днів після винесення рішення видає або направляє особі повідомлення про призначення, відмову в призначенні, перерахунку, переведенні з одного виду пенсії на інший із зазначенням причин відмови та порядку його оскарження. Якщо пенсію за віком призначено автоматично (без звернення особи), у повідомленні про призначення особі пенсії додатково зазначається інформація про порядок її виплати.
Аналіз наведених норм вказує на те, що за загальним правилом для виникнення у особи права на призначення пенсії за віком необхідна наявність сукупності таких ознак: 1) досягнення встановленого законодавством пенсійного віку та 2) наявність встановленого законодавством страхового стажу. 
Закон України від 05.11.1991 №1788-ХІІ "Про пенсійне забезпечення" (далі – Закон №1788-ХІІ) відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Закон спрямований на те, щоб повніше враховувалася суспільно корисна праця як джерело зростання добробуту народу і кожної людини, встановлює єдність умов і норм пенсійного забезпечення робітників, членів колгоспів та інших категорій трудящих. Закон гарантує соціальну захищеність пенсіонерів шляхом встановлення пенсій на рівні, орієнтованому на прожитковий мінімум, а також регулярного перегляду їх розмірів у зв`язку із збільшенням розміру мінімального споживчого бюджету і підвищенням ефективності економіки республіки.
Відповідно до пункту "е" статті 3 Закону №1788-ХІІ право на трудову пенсію мають особи, зайняті суспільно корисною працею, при додержанні інших умов, передбачених цим Законом, зокрема, вихованці, учні, студенти, курсанти, слухачі, стажисти, клінічні ординатори, аспіранти, докторанти.
Згідно з пунктом "е" статті 55 Закону №1788-ХІІ право на пенсію за вислугу років мають, зокрема, працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, з 1 квітня 2024 року або після цієї дати - не менше 30 років.
Пунктом "д" частини 3 статті 56 Закону №1788-ХІІ визначено, що до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Пунктом 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV визначено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"–"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.
Механізм визначення права та правила обчислення такого стажу врегульовано Порядком обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 (далі - Порядок № 1191). 
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1191, до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону № 1788-XII, що передбачені, зокрема, Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (далі - Перелік № 909).
Пунктом 5 вказаного Порядку визначено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону № 1058-IV та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статті 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Аналіз цих норм права дає підстави зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на визначених законодавством посадах, досягненням пенсійного віку, працюючи на цих роботах, а також неотриманням такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону № 1058 будь-якого іншого виду пенсії.
Зазначений підхід до застосування пункту 71 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону №1058-IV в аналогічних спорах неодноразово було висвітлено у постановах Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі №234/13835/17, від 20 лютого 2019 року у справі № 462/5636/16-а, від 19 березня 2019 року у справі № 466/5637/17, від 24 квітня 2019 року у справі № 450/3061/16-а., від 02 березня 2020 року у справі № 175/4084/16-а, від 22 лютого 2024 року у справі № 260/323/20.
З рішення від 18.09.2025 № 262440030443, прийнятого за результатами розгляду заяви позивача про перерахунок пенсії та виплату одноразової грошової допомоги, слідує, що підставою для відмови позивачу у задоволенні її заяви стала відсутність, на думку пенсійного органу, необхідного спеціального страхового стажу. За розрахунком відповідача-2, такий стаж позивача склав 16 років 06 місяців 11 днів, що є недостатнім відносно встановленого нормативу у 30 років для жінок на посадах працівників охорони здоров`я. 
Як зазначено в оскаржуваному рішенні територіального органу Пенсійного фонду України, до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій, не були зараховані періоди роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005 та з 08.08.2005 по 15.11.2007 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 . Причиною для незарахування вказаних періодів відповідач-2 визначив відсутність у наданих позивачем документах та архівних довідках медичних закладів відомостей про перебування або неперебування особи в безоплатній відпустці (відпустці без збереження заробітної плати) протягом цих років. На думку пенсійного органу, відсутність цієї інформації унеможливлює обчислення стажу із врахуванням обмежень, встановлених роз`ясненнями Міністерства соціальної політики України, відповідно до яких до спеціального стажу дозволено зараховувати час перебування у відпустці без збереження заробітної плати тривалістю не більше 1 місяця на рік. 
Відповідно до статті 62 Закону №1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок №637).
Згідно з пунктом 1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Також згідно з пунктами 2 та 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27.04.1993 № 301 (далі – Постанова №301), при влаштуванні на роботу працівники зобов`язані подавати трудову книжку, оформлену в установленому порядку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Порядок внесення записів до трудової книжки та вимоги до їхнього оформлення деталізовано в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58 (далі - Інструкція № 58).
Зокрема, пунктом 1.1 Інструкції № 58 визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 58, до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. 
Суд зауважує, що відомості про надання працівникові будь-яких видів відпусток, у тому числі відпусток без збереження заробітної плати, внесенню до трудової книжки не підлягають, оскільки це не передбачено вичерпним переліком записів, що міститься в Інструкції.
Пунктом 2.4 Інструкції № 58 встановлено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами. 
Згідно з пунктом 2.14 Інструкції № 58, у графі 3 розділу «Відомості про роботу» як заголовок пишеться повне найменування підприємства. Під цим заголовком у графі 1 ставиться порядковий номер запису, що вноситься, у графі 2 зазначається дата прийняття на роботу. У графі 3 пишеться: «Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво із зазначенням їх конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду». 
Відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58, у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Ключовим правовим питанням у цій справі є правомірність незарахування Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області до спеціального стажу позивача, який дає право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій, тривалих періодів її роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005 та з 08.08.2005 по 15.11.2007 у медичних закладах. Відповідач-2 мотивував свою відмову виключно відсутністю у наданих позивачем архівних довідках відомостей про те, чи перебувала вона у відпустках без збереження заробітної плати, посилаючись при цьому на рекомендаційні листи Міністерства соціальної політики України. Суд вважає такі доводи пенсійного органу помилковими, безпідставними та такими, що суперечать чинному законодавству України, виходячи з наступних обставин. 
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, спірні періоди роботи позивача належним чином зафіксовані в її трудовій книжці серії НОМЕР_1 . Усі записи про прийняття на роботу до медичних закладів, переведення та звільнення виконані у повній відповідності до вимог Інструкції № 58, містять посилання на відповідні накази керівників установ, завірені належними підписами уповноважених осіб та скріплені мокрими печатками роботодавців. Жодних виправлень, підчисток, неузгодженостей чи інших дефектів, які б ставили під сумнів факт роботи позивача на зазначених посадах у ці періоди, записи трудової книжки не містять, і відповідачами такі обставини під час судового розгляду не заявлялися. 
Крім того, суд наголошує, що відповідно до приписів статті 62 Закону № 1788-XII та пункту 1 Порядку № 637, саме трудова книжка є основним і визначальним доказом трудової діяльності та стажу роботи працівника. Зі змісту пункту 3 Порядку № 637 слідує, що обов`язок надання інших (уточнюючих або додаткових) документів, зокрема довідок вищих або середніх навчальних закладів, архівних виписок чи наказів, виникає виключно у двох випадках: за повної відсутності трудової книжки або за відсутності в ній необхідних записів чи наявності в них явних неточностей. Оскільки трудова книжка позивача містить усі відомості про її безперервну роботу на посадах медичного працівника в установах комунальної та державної форми власності, вимога відповідача-2 щодо надання додаткових архівних довідок для підтвердження вже зафіксованого стажу є порушенням норм Порядку № 637. 
Водночас суд вважає безпідставними аргументи відповідача-2 щодо необхідності перевірки наявності або відсутності відпусток без збереження заробітної плати. Згідно з пунктом 2.2 Інструкції № 58, відомості про надання працівникові будь-яких видів відпусток (як щорічних, так і безоплатних) не підлягають внесенню до трудової книжки, оскільки це не передбачено вичерпним переліком кадрових записів. Ведення обліку внутрішнього режиму роботи, використання робочого часу та фіксація надання відпусток є виключним обов`язком кадрових служб та керівництва роботодавця, а не самого працівника.
У зв`язку з цим суд вважає за необхідне застосувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема принцип «належного урядування» (рішення у справах «Москаль проти Польщі», «Рисовський проти України»), згідно з яким у разі, якщо державні органи чи установи неналежним чином зберегли архівні первинні документи або відомості про табелювання робочого часу, такі помилки чи недоліки не можуть слугувати підставою для позбавлення громадянина його законного права на соціальний захист та майновий інтерес у вигляді пенсійного забезпечення. Позивач фактично перебувала у трудових відносинах з медичними закладами протягом усього спірного періоду, що підтверджено трудовою книжкою, а тому мала законні й легітимні очікування на зарахування цього часу до її спеціального стажу. 
Крім того, суд вважає за необхідне відхилити посилання відповідача-2 на роз`яснення Міністерства соціальної політики України, викладені у листі від 14.05.2014 № 613/039/97-14, щодо обмеження зарахування спеціального стажу періодами перебування особи у відпустках без збереження заробітної плати тривалістю не більше одного місяця на рік. 
Надаючи правову оцінку вказаному аргументу пенсійного органу, суд наголошує, що листи та роз`яснення міністерств і відомств не є нормативно-правовими актами, не мають загальнообов`язкового характеру та не належать до джерел правового регулювання спірних відносин, оскільки мають виключно інформаційно-рекомендаційний та роз`яснювальний зміст. 
Відповідно до статті 46 Конституції України та засад верховенства права, виключно законами України визначаються умови, підстави та порядок пенсійного забезпечення громадян. Органи державної влади своїми листами не вправі встановлювати додаткові критерії, обмеження або застереження для реалізації права на соціальний захист, підміняти собою чинні норми матеріального права або звужувати обсяг і зміст конституційних прав особи.
Верховний Суд у постановах від 24.05.208 у справі №490/12392/16-а (провадження №К/9901/2310/18) та від 04.09.2018 у справі №423/1881/17 (провадження №К/9901/22172/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Окрім того, суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Водночас матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження того, що дані трудової книжки позивача у частині спірних періодів містять неправдиві, недостовірні або суперечливі відомості. Відтак, зазначена відповідачем-2 відсутність відомостей про перебування/неперебування особи у відпустках без збереження заробітної плати не може бути самостійною підставою для відмови в зарахуванні до спеціального стажу вказаних періодів роботи позивачки. 
Суд вважає, що право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання своїх обов`язків працівниками, відповідальними за порядок ведення кадрового обліку та збереження первинних документів на підприємстві. На особу не може перекладатися надмірний тягар доведення відсутності чи наявності відповідних наказів, зокрема щодо надання відпусток, якщо факт її перебування у трудових відносинах на відповідній посаді належним чином засвідчений у її трудовій книжці. Працівник не може відповідати за повноту оформлення та належний порядок збереження внутрішньої документації з вини адміністрації установи.
Крім того, обов`язок щодо перевірки достовірності виданих документів та, у разі потреби, витребування додаткових відомостей покладається саме на пенсійний орган відповідно до частини 3 статті 44 Закону № 1058-IV, а сумніви чи припущення останнього щодо можливого перебування особи у безоплатних відпустках, самі по собі, не можуть бути підставою для відмови в зарахуванні відповідного періоду роботи до спеціального стажу медичного працівника. 
Аналогічний правовий висновок щодо недопустимості перекладання тягаря кадрових помилок роботодавця на працівника міститься в постановах Верховного Суду від 22.07.2021 у справі № 240/7604/19 та від 29.01.2024 у справі № 560/5001/21.
Таким чином, дослідивши фактичні обставини, суд констатує, що сукупний спеціальний стаж роботи позивача на посадах у закладах охорони здоров`я, з урахуванням безпідставно виключених пенсійним органом періодів з 1988 по 2007 роки, значно перевищує встановлений пунктом «е» статті 55 Закону № 1788-XII норматив у 30 років для жінок. Позивач відповідає всім критеріям, визначеним пунктом 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV (досягнення пенсійного віку, наявність понад 30 років стажу в охороні здоров`я та неотримання жодної пенсії до цього моменту), а тому її право на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій є беззаперечним, а рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про відмову у її виплаті - протиправним та таким, що підлягає скасуванню. 
Визначаючись із належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, суд зазначає, що згідно з Рекомендацією №R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною другою статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Водночас, згідно з пунктом 4 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
З урахуванням того, що оскаржувані дії та рішення відповідача-2 у спірній ситуації не ґрунтуються на його дискреційних повноваженнях як суб`єкта владних повноважень, оскільки алгоритм дій пенсійного органу визначений чинним законодавством, у даному випадку задоволення позову в частині вимог зобов`язального характеру не є втручанням у дискреційні повноваження відповідача-2.
У зв`язку з цим, з метою повного, всебічного та ефективного захисту порушених прав позивача, суд вважає за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області зарахувати до спеціального стажу позивача за період її роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005, з 08.08.2005 по 15.11.2007 згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , а також повторно розглянути заяву позивача від 10.09.2025 про перерахунок пенсії та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій як працівнику охорони здоров`я до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Закріплений у частині 1 статті 9 КАС України принцип змагальності сторін передбачає, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
За змістом частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Суд вважає, що відповідач-2 не довів правомірності своїх дій, натомість позивачем доведено та підтверджено належними доказами обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.
При цьому належним відповідачем щодо заявлених позовних вимог є саме відповідач-2, яким прийняте оскаржуване рішення, тому підстави для задоволення позовних вимог до відповідача-1 відсутні, у зв`язку з чим у задоволенні позову до Головного управління ПФУ у м.Києві слід відмовити. 
Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Розподіл судових витрат у вигляді судового збору здійснюється відповідно до статті 139 КАС України.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Разом з тим суд звертає увагу на те, що принцип пропорційності при стягненні судового збору у разі часткового задоволення позову щодо позовної вимоги немайнового характеру не застосовується.
Матеріалами справи підтверджено, що позивач сплатив за подання позовної заяви 1331,20 грн, що підтверджується квитанцією від 22.02.2026, оригінал якої наявний у справі.
Таким чином, враховуючи положення статей 132, 139 КАС України, сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1331,20 грн підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області у повному.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 – 246, 250, 255 КАС України, суд

в и р і ш и в:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області щодо не зарахування до спеціального стажу ОСОБА_1 період роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005, з 08.08.2005 по 15.11.2007.
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області зарахувати до спеціального стажу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) період її роботи з 01.09.1988 по 07.10.2004, з 11.10.2004 по 28.06.2005, з 08.08.2005 по 15.11.2007 згідно із записами у трудовій книжці НОМЕР_1 .
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) від 10.09.2025 про перерахунок пенсії та виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій як працівнику охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
5. В частині позовних вимог до Головного управління Пенсійного фонду України вм.Києві відмовити.
6. Стягнути судовий збір за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (ідентифікаційний код 13486010) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять одна грн 20 коп.). 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.