П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
^————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2026 р. | м. Одеса | Справа № 420/17055/23

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.
суддів – Бойка А.В., Тарновецького І.І.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)», про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_1 , звернулася до суду першої інстанції із позовом до Державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)» (далі – відповідач, ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)»), в якому просила:
- визнати протиправною бездіяльність ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» щодо нездійснення виплати всіх сум, належних при звільненні;
- стягнути з відповідача на її користь 34 799,28 грн. недоплаченої одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби, 18 048,07 грн. компенсації за невикористані дні відпусток, 9 084,55 грн. матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань, 9 084,55 грн. допомоги на оздоровлення;
- визнати протиправними дії ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» щодо не нарахування та не виплати додаткової винагороди у розмірі 30 000,00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022; 
- зобов`язати відповідача прийняти наказ про виплату, здійснити нарахування та виплатити додаткову винагороду у розмірі 30 000, 00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022; 
- стягнути з ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» на її користь середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 71 316,36 грн.;
- стягнути з ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» її на користь моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року позов ОСОБА_1 -задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» щодо нездійснення виплати всіх сум, належних при звільненні ОСОБА_1 .
Зобов`язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 55 днів невикористаної чергової щорічної основної та додаткової відпустки за 2022 рік та за 4,6 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2023 рік, а також додаткової соціальної відпустки за статусом «одинока матір» у кількості 10 календарних днів за 2022 рік.
Зобов`язано ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік та допомогу на оздоровлення за 2022 рік.
Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової винагороди у розмірі 30000,00 грн. щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
Зобов`язано відповідача прийняти наказ про виплату та здійснити нарахування та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду у розмірі 30000,00 грн щомісячно, яка передбачена постановою Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», за період з 24.02.2022 по 31.05.2022.
Зобов`язано ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.02.2023 року по 01.08.2023 виходячи з середньомісячного грошового забезпечення за останні два календарні місяці служби, що передують місяцю звільнення з військової служби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100.
В задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив.
Суд стягнув з ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 713,16 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог щодо виплати моральної шкоди та грошової допомоги при звільненні у належному розмірі, просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
В обґрунтування своєї позиції зазначає, що її право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби не заперечувалось відповідачем та визнане судом першої інстанції. Водночас, на переконання апелянтки, під час ухвалення рішення суд першої інстанції неправильно визначив розмір премії, внаслідок чого неправильно обрахований розмір одноразової допомоги у розмірі 50 % за повний календарний рік служби. Фактично вона не погоджується з тим, що під час обрахунку вказаної допомоги був врахований мінімальний розмір премії, що підлягав виплаті під час запровадження простою у державній установі у спірний період. Натомість апелянтка вважає, що під час обрахунку спірної допомоги відповідач мав врахувати розмір премії, який виплачувався до запровадження простою.
Також апелянтка не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення на її користь моральної шкоди. Мотивуючи протиправність висновків суду першої інстанції в цій частині позовних вимог, зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства працівник має право на отримання від роботодавця всіх належних йому сум у день звільнення. Однак, внаслідок того, що відповідач не виплатив належній їй кошти вона змушена була звертатись за судовим захистом. Також апелянтка зазначає, що несвоєчасна виплата цих коштів поставила її в складне становище, що негативно вплинуло на неї та її дитину, на їх уклад життя. Отже, на переконання апелянтки, враховуючи поведінку відповідача, зокрема, ухилення від поновлення порушених прав, намагання уникнути від виплати належних їй коштів з відповідача має бути стягнута моральна шкода. 
Відповідач своїм процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 у період з 30.11.2000 по 31.01.2023 проходила службу у ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)», має військове звання старший прапорщик внутрішньої служби та займала посаду молодшого інспектора відділу охорони установи.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжений та діє до теперішнього часу.
Наказом Міністерства юстиції України від 13.05.2022 №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території» (далі - наказ №1951/5), в державній установі «Дар`ївська виправна колонія (№10)» з 14.05.2022 оголошений простій до закінчення дії воєнного стану, пунктом другим якого працівникам установи до закінчення простою дозволено бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи. Пункт третій Наказу №1951/5 зобов`язує керівника державних установ забезпечити оплату часу простою працівників, зазначених у пункті 1 наказу, у розмірі двох третин посадового окладу.
Згідно витягу з наказу Державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)» від 30.01.2023 № 7/ОС «По особовому складу» відповідно до Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» та п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» старший прапорщик внутрішньої служби ОСОБА_1 звільнена з 31.01.2023 у зв`язку зі скороченням штату.
02.06.2023 ОСОБА_1 отримала виплати при звільненні, зокрема, одноразову грошову допомогу при звільнені зі служби з розрахунку 50% місячного грошового забезпечення за 22 повних календарних років служби в сумі 65 130,77 грн., що підтверджується скріншотом з її банківської картки. 
Вважаючи, що виплати при звільненні здійснені не в повному обсязі, позивачка звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати усіх належних позивачці сум грошового забезпечення при звільненні, у тому числі грошової компенсації за невикористану щорічну та додаткову відпустку та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та допомогу на оздоровлення, оскільки право на виплату їх виплату передбачене статтею 83 КЗпП України та Законом України «Про відпустки» Також суд визнав право позивачки на виплату середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, посилаючись на приписи статті 117 КЗпП України. Водночас, визнав необґрунтованими доводи щодо помилкового обрахунку відповідачем розміру одноразової грошової допомоги в розмірі 50 % місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Окрім цього, суд дійшов висновку, що позивачка має право на виплату додаткової винагороди в розмірі 30000 грн. за період з 24.02.2022 по 31.05.2022, відповідно до приписів постанови Кабінету Міністрів України №168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».
Разом з цим, суд відмовив у задоволенні вимог в частині стягнення з ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. пославшись на те, що позивачкою не зазначені обґрунтовані обставини на підтвердження заподіяння відповідачем моральної шкоди та не доведений факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, що свідчить про не підтвердження наявності причинного зв`язку між заявленою моральною шкодою та не невиплатою останній грошового забезпечення.
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Отже, колегія суддів переглядає висновки суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги та не вступає в обговорення та оцінку рішення суду першої інстанції, в тій частині, яка не оскаржена.

Частина друга статті 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначені Законом України від 23.06.2005 № 2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» (далі – Закон №2713-IV ).
Відповідно до частини 4 статті 21 Закону №2713-IV особи рядового і начальницького складу та працівники кримінально-виконавчої служби, а також члени їхніх сімей знаходяться під захистом держави, їх безпека, честь і гідність охороняються законом.
Відповідно до частини 2 статті 23 Закону №2713-IV умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
Частина 5 статті 23 Закону №2713-IV визначає, що на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України «Про Національну поліцію», а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Приписи пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 30.08.2017 № 704 встановлюють, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.
Наказом Міністерства юстиції України від 28.03.2018 № 925/5 затверджений Порядок виплати грошового забезпечення та компенсаційних виплат особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Порядок №925/5).
Згідно з пунктом 3 розділу І Порядку №925/5 грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за спеціальним званням; надбавка за вислугу років.
До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; премія.
До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: допомога для оздоровлення; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.
Згідно з главою 5 розділу ІІ Порядку №925/5, особам рядового і начальницького складу за рішенням керівника органу чи установи в межах кошторисних призначень встановлюється надбавка за особливості проходження служби у розмірі до 50 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за спеціальним званням та надбавки за вислугу років.
Відповідно до глави 13 розділу II Порядку №925/5, керівники органів і установ мають право преміювати осіб рядового і начальницького складу відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби. Преміювання осіб рядового і начальницького складу здійснюється згідно з положенням про преміювання, що затверджується в кожному органі та установі, в межах фонду преміювання, утвореного у розмірі не менше ніж 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення з урахуванням фактичних обсягів фінансування, затверджених для бюджетних установ у кошторисах, а також фінансових можливостей підприємств установ виконання покарань. Премія виплачується разом iз виплатою грошового забезпечення в поточному місяці за результатами оперативно-службової діяльності за минулий місяць.
Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України) визначає простій як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (стаття 34 КЗпП України). 
Тобто, законодавець вкладає в цю категорію дві складові: 1) причина, яка може бути різноманітною (вичерпний перелік законодавством не встановлений); 2) наслідок у вигляді зупинення роботи.
Стаття 113 КЗпП України, яка регулює порядок оплати під час простою, передбачає два види простою: 
-з вини працівника (причиною в такому випадку можуть бути порушення трудової дисципліни, техніки безпеки, навмисне пошкодження виробничого обладнання тощо); 
- не з вини працівника (причинами можуть бути стихійне лихо, техногенна катастрофа, карантин, військові дії тощо).
Якщо простій виник не з вини працівника, то час простою працівникам оплачується відповідно до частини 1 статті 113 КЗпП України з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введений воєнний стан, який діє до цього часу.
Як мовилося вище, 13.05.2022 з метою соціального захисту персоналу на період тимчасової окупації, а також недопущення взаємодії з представниками незаконних органів влади окупаційного режиму наказом Міністерства юстиції України за №1951/5 «Про оголошення простою установ виконання покарань, слідчих ізоляторів та медичних реабілітаційних центрів, які тимчасово знаходяться на непідконтрольній Україні території», в ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» оголошений простій до закінчення дії воєнного стану та дозволено працівникам установи до закінчення простою бути відсутніми на робочих місцях та не виконувати дистанційну роботу поза межами адміністративних будівель установи.
Відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19.08.2022 № 3502/5 з 05.09.2022 припинений простій в ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)».
Отже, період оголошеного простою в ДУ «Дар`ївська виправна колонія (№10)» охоплює період з 14.05.2022 по 05.09.2022, тобто який включає спірний перод.
Колегія суддів погоджується із позицією суду першої інстанції про те, що з огляду на наведені вище приписи статті 113 КЗпП України та Порядку №925/5 під час обчислення одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби до місячного грошового забезпечення має бути включений розмір премії в середньому розмірі за повні дванадцять календарних місяців служби підряд за місцем проходження служби, який частково включає період простою установи, в якій працювала позивачка, тобто з 14.05.2022 по 05.09.2022.
Колегія суддів вважає, що посилання ОСОБА_1 на положення постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 обґрунтовано були відхилені судом першої інстанції як такі, що не підлягають застосуванню в межах даних спірних правовідносин, оскільки обчислення середньої заробітної плати не є тотожнім обчисленню середнього розміру премії у розумінні пункту 22 розділу I Порядку №925/5. 
З урахуванням викладеного колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що позовні вимоги у цій частині заявлені безпідставно, а доводи апеляційної скарги так само, як і мотиви позовної заяви в цій частині, ґрунтується на помилковому тлумаченні норм матеріального права, які спірні правовідносини не регулюють.
Переходячи до оцінки доводів апеляційної скарги, в яких ОСОБА_1 заперечує висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог щодо стягнення на її користь моральної шкоди, колегія суддів керується наступним.
Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд з`ясовує, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.
Отже, для відшкодування шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14, від 20.02.2018 у справі №818/1394/17.
При цьому, у своїх постановах Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що у справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, експертні висновки тощо.
Безспірно, порушення прав особи з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликає психологічне напруження, розчарування та незручність, а також негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, вагомості наслідків.
Саме тому, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
Проте, матеріалами справи встановлено, що позивачкою під час звернення до суду з даним позовом, не розкрито суті негативного впливу протиправної бездіяльності відповідача на її душевний та психічний стан.
Колегія суддів вважає, що позивачкою не доведена обґрунтованість моральної шкоди, оскільки її доводи, що протиправна бездіяльність відповідача викликали у неї негативні переживання та хвилювання не свідчать про наявність підстав для позитивного вирішення питання щодо стягнення моральної шкоди.
Отже, оскільки позивачкою ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надані докази, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань, підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.
При цьому, варто зазначити, що у скарзі апелянткою нових доводів щодо обґрунтованості заявлених вимог не зазначено, а наведення норм права та судової практики з приводу відшкодування моральної шкоди, на думку колегії суддів не свідчить про обґрунтованість або доведеність належними доказами факту завдання моральної шкоди, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги у зазначеній частині.
З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. та підстав для скасування рішення суду в цій частині не вбачає.
Доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять аргументів, яким би не була надана правова оцінка судом першої інстанції. Будь-яких інших доводів, які б могли свідчити про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права, скарга не містить.
Таким чином, слід констатувати, що рішення суду про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 є обґрунтованим, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до вимог статті 316 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги, якщо суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Оскільки суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 квітня 2026 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної установи «Дар`ївська виправна колонія (№10)», про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні – залишити без змін
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України

Головуюча суддя О. А. Шевчук 

суддя А. В. Бойко

суддя І. І. Тарновецький