БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
08.05.2026 
Справа № 497/3257/25 
Провадження № 2-а/497/10/26
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2026 року Болградський районний суд Одеської області у складі: головуючого – судді Кравцової А.В., секретар судового засідання Георгієва А.В., розглянувши у порядку письмового провадження - без участі сторін - у приміщенні суду в місті Болград справу з адміністративним позовом адвоката Гуцола Максима Володимировича - представника і в інтересах ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 - про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
11.12.2025р. до Болградського районного суду Одеської області надійшов адміністративний позов з ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 17.11.2025 про передачу справи за підсудністю яким представник позивача просить суд:
1. визнати протиправними дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) - щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення правил військового обліку позивачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відомостей про його розшук;
2. зобов?язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про порушення правил військового обліку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та відомостей про його розшук;
3. зобов?язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 направити повідомлення органам Національної поліції, а саме: Болградському РВП ГУНП в Одеській області повідомлення про відсутність підстав для адміністративного затримання і доставлення позивача ОСОБА_1 до приміщення ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Позивач обґрунтовує заявлені вимоги тим, що 19.07.2025 ним було уточнено дані, однак, шляхом моніторингу мобільного застосунку “Резерв+” ним було встановлено, що з 16.07.2025 він перебуває в “розшуку”. В графі “Причина розшуку”- нічого не зазначено, однак позивач не отримував жодних повісток від ТЦК та СП, хоча  ІНФОРМАЦІЯ_2 позивача обліковує як порушник, який вчасно не прибув за повісткою.
Зазначене стало підставою для звернення позивача з заявою від 04.08.2025 до відповідача, якою він просив: надати докуменетально підтверджену інформацію щодо перебування ОСОБА_1 у розшуку та повідомити дату внесення його до розшуку; надати інформацію щодо підстав внесення ОСОБА_1 у розшук з наданням копії відповідних документів та відомостей - за наявності, - протокол про адміністативне правопорушення. Відповідач жодної відповіді на адвокатський запит не надав, тому, з метою належного врегулювання ситуації позивач направив скаргу до ІНФОРМАЦІЯ_4 . У відповідь на скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслав лист №1275/7296 від 29.09.2025р., у якому навіть не надав копії повістки чи будь-яких доказів, які би свідчили про належне сповіщення позивача, що і стало підставою для звернення з позовом до суду.
На думку позивача, жодних правопорушень у сфері військового обліку, оборони та мобілізації він не вчиняв. Також позивач зазначає, що не отримував жодних повісток про виклик до відповідача, в тому числі щодо дати розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Крім того, стверджується у позові, безпідставне внесння позивача до реєстру "Резерв+"як особу, що перебуває в розшуку, - фактично позбавляє його можливості реалізувати своє гарантоване законом право на бронювання від мобілізації, передбачене ст. 25 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Порядком бронювання військовозобов`язаних на період мобілізації та на воєнний час, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 76 від 27 січня 2023 року.  
Роботодавець Клієнта вжив усіх необхідних заходів для забезпечення його бронюванням, однак через наявність статусу «у розшуку» в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, - процедура фактично заблокована.
Таким чином, безпідставний розшук порушує право Клієнта на правову визначеність та стабільність трудових гарантій, що завдає шкоди як самому Клієнту, так і діяльності підприємства, яке потребує його праці. 

Ухвалою суду від 15.12.2025 було відкрито провадження за вищевказаним позовом та призначено судове засідання на 09:20 годину 23.02.2026, відповідачу роз?яснено право подати відзив.
Згідно з ч.1ст.18 КАСУ у судах функціонує Єдина судова інформаційно-телекомунікаційна система, а, відповідно до ч.7ст.18 цього Кодексу, особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Всі процесуальні документи, зокрема адміністративний позов з додатком та ухвала судді від 15.12.2025 про відкриття провадження були доставлені всім учасниками справи, кожен з яких зареєстрований в системі “Електронний суд”.
30.12.2025 через систему “Електронний суд” до суду надійшов відзив відповідача, у якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог, не додавши до відзиву жодного доказу, та посилаючись на ст.22 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно якої: громадяни зобов`язані: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальноїпідтримки у строк та місце, зазначені в повістці …."; також у відзиві представник відповідача посилається на існування між сторонами обов`язків: обов`язок   ІНФОРМАЦІЯ_2 належнимчином вести облік військовозобов`язаних, а обов`язок військовозобов`язаного - у даному випадку,позивача - не ухилятисявід військового обліку, а тому, доставлення його до ТЦК та СП не буде порушенням його прав, а буде сприяти належному його обліку, дотриманнювимог законодавства в частині виконання вимог військового обов`язку в запасі; крім того, звертаємо увагу суду на ст.65 Конституції України, якою встановлено, що «Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символівє обов`язком громадян України» - тобто, закріплено військовий обов`язок, а не право, а тому матеріали справи свідчать про свідоме нехтування позивачем конституційнимобов`язком, виявлення відповідачем вказаного факту та намагання у законний спосіб спонукати позивача до усунення порушення.
Вивчивши доводи позову та надані матеріали, дослідивши докази та встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про знаявність обгрунтованих підстав для задоволення позову, враховуючи наступне.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджуєтьс у позові і відповідачем не спростовується. 
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО України, відповідно до п.2 ч.1ст.106 Конституції України, ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан з 05:30год. 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії режиму воєнного стану неодноразово безперервно продовжувався та діє станом на теперішній час.
Одночасно, військовому командуванню (Генеральному штабу Збройних Сил України, Командуванню об`єднаних сил Збройних Сил України, командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України, управлінням оперативних командувань, командирам військових з`єднань, частин Збройних Сил України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України) разом із Міністерством внутрішніх справ України, іншими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування постановлено запроваджувати та здійснювати передбачені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» заходи і повноваження, необхідні для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон № 3543-ХІІ) мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Абз. 5 ст.1 ЗУ №3543-ХІІ визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 ЗУ «Про оборону України» передбачено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях в разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Відповідно до ст.22 ЗУ №3543-ХІІ, громадяни (військовослужбовці) мають обов`язок з`явитися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, зокрема, - для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
В разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені в ній місце та строк.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби ЗУ від 25.03.1992 №2232-XII Про військовий обов`язок і військову службу (далі- Закон №2232-ХІІ).
Згідно з ч.ч.1,3 ст.1 ЗУ №2232-ХІІ, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.33 Закону №2232-ХІІ військовий облік громадян України поділяється на облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів. Військовий облік усіх призовників, військовозобов`язаних та резервістів ведеться за місцем їх проживання відповідно до ч.5ст.33 ЗУ №2232-ХІІ - у порядку, що встановлений КМУ, та покладається на відповідні районні (міські) ТЦК та СП (ч.1ст.34 вказаного Закону) та відповідно до затвердженого КУМУ Порядку №1487, п.2 якого визначено, що військовий облік є складовою змісту мобілізаційної підготовки держави. Він полягає у цілеспрямованій діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій щодо: фіксації, накопичення та аналізу наявних людських мобілізаційних ресурсів за військово-обліковими ознаками; здійснення заходів із забезпечення виконання встановлених правил військового обліку призовниками, військовозобов`язаними та резервістами; подання відомостей (персональних та службових даних) стосовно призовників, військовозобов`язаних та резервістів до органів ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Відповідно до ч.1ст.1 ЗУ №1951-VIII від 16.03.2017 "Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів" (далі - Закон №1951-VIII), - Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) - це інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, зберігання, обробки та використання даних про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, створена для забезпечення військового обліку громадян України.
Основними завданнями Реєстру є: 1) ідентифікація призовників, військовозобов`язаних, резервістів та забезпечення ведення військового обліку громадян України; 2) інформаційне забезпечення комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань особовим складом у мирний час та в особливий період; 3) інформаційне забезпечення громадян України, у тому числі осіб, звільнених з військової служби, які мають право на пенсію, та членів сімей загиблих військовослужбовців відомостями щодо виконання ними військового обов`язку (частина перша статті 2 Закону №1951-VIII).
За приписами ч.ч.8,9 ст.5 Закону №1951-VIII, органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) ТЦК та СП, Центральне управління СБУ та регіональні органи СБУ, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних - Органи ведення Реєстру.
Таким чином, з аналізу чинного законодавства вбачається, що відповідач є органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів і зобов`язаний забезпечувати актуалізацію бази даних, які до Реєстру вносяться, обробляються та зберігаються в базі даних Реєстру: 1) персональні дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів; 2) службові дані призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
У свою чергу, п.20-1 ч.1ст.7 ЗУ №1951-VIII передбачає, що до персональних даних призовника, військовозобов`язаного та резервіста належать: відомості про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.ст.210,210-1 КУпАП (дата, номер, короткий зміст протоколу та/або постанови про адміністративне правопорушення).
Згідно до п.2 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, який є Додатком 2 до Порядку №1487, - до правил військового обліку віднесено, зокрема, прибуття військовозобов`язаного за викликом РТЦК та СП.
А ст.210 КУпАП України передбачено адміністративну відповідальність саме за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.
Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про наступні адміністративні правопорушення, вчинені призовниками, військовозобов`язаними, резервістами: правил військового обліку, законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (ст.ст.210,210-1,211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі СБУ або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені ТЦК та СП розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати відповідні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Так, відповідно до п.56 Порядку №1487, Національна поліція за зверненням районних (міських) РТЦК та СП здійснює адміністративне затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які вчинили адміністративні правопорушення, передбачені ст.ст.210, 210-1 КУпАП, - до найближчого районного (міського) ТЦК та СП
Таким чином, до повноважень відповідача належить притягнення військовозобов`язаного до відповідальності за порушення правил військового обліку з ухваленням відповідної постанови у спосіб та порядку, що зазначений вище, а також - внесення відповідачем до Реєстру даних про притягнення військовозобов`язаного до адміністративної відповідальності та даних про порушення ним правил військового обліку.
Відтак, саме посадові особи відповідача наділені повноваженнями вносити наведені вище дані до електронної системи (реєстру) «Оберіг», які у подальшому відображаються у мобільному додатку військовозобов`язаного.
Разом з тим, відповідачем не надано жодних доказів щодо підтвердження факту притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил військового обліку, та жодних доказів, які б свідчили про звернення відповідачем у порядку та у спосіб, встановлений п.56 Порядку №1487 до органів національної поліції з метою адміністративного затримання та доставлення позивача, який вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.210 КУпАП (порушення правил військового обліку), до найближчого районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Таким чином, з аналізу встановлених вище обставин та приписів чинного законодавства в їх сукупності, вбачається, що дії посадових осіб відповідача щодо внесення відомостей до Єдиного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (електронної системи «Оберіг») про порушення позивачем правил військового обліку, які у подальшому були відображені у графі «Порушення правил військового обліку» у ВОД позивача у застосунку «Резерв+», без притягнення відповідачем позивача до адміністративної відповідальності у встановленому законодавством порядку,- були вчинені усупереч чинних положень законодавства, а відтак, - такі дії відповідача є протиправними.
За приписами ч.1ст.73 КАСУ - належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 КАСУ, суд оцінює докази, що містяться в матеріалах справи, - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст.77 зазначеного Кодексу, визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Однак, в ході судового розгляду справи судом не встановлено правомірність дій відповідача щодо внесення даних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (електронну систему «Оберіг») - про порушення позивачем правил військового обліку, з дотриманням встановлених судом обставин та вимог чинного законодавства, що зазначено вище, оскільки протилежен не доведено жодним належним, достатнім та допустимим доказом.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч.2 ст.2 КУпаП, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи ухвалені (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вищезазначеного, перевіривши правомірність вчинення відповідачем дій щодо внесення даних в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення позивачем правил військового обліку, як суб`єктом владних повноважень, без притягнення позивача до адміністративної відповідальності у встановленому законодавством порядку, - відповідач діяв у незаконний спосіб, - не такий, що передбачений Конституцією та законами України, а саме, - необґрунтовано, без врахування всіх обставин, що мають значення для ухвалення рішення (вчинення дії) та за результатами всебічно з`ясованих обставин і дослідження усіх можливих доказів, в т.ч. - пояснень позивача і роз`ясненням позивачу його прав, зокрема, на захист, - тому права позивача підлягають судовому захисту шляхом визнання дій відповідача протиправними.
Що стосується позовних вимог в частині зобов`язання відповідача виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів даних про наявності порушень правил військового обліку позивачем, - то в цій частині позовні вимоги позивача також підлягають задоволенню в повному обсязі з урахуванням приписів ч.2ст.9, та ч.3ст.245 КАСУ, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ч.2ст.9 КАСУ, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За результатами розгляду справи по суті, суд може задовольнити позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково. В разі задоволення позову суд може ухвалити рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; а також обрати інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини від порушень з боку суб`єкта владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів - що регламентовано ст.245 КАСУ.
Приписами ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 №3477-IV регламентовано, що суди застосовують в ході розгляду справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Таким чином, обираючи спосіб захисту порушеного права, суд зважує на його ефективність з точки зору ст.13 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та враховує положення «Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень», прийняті Комітетом Міністрів 11.03.1980, щодо того, що суд не може підміняти державний орган рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі повноважень суду, визначених законодавцем.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах Закону, зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Суд під час розгляду справи перевіряє чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підміняти рішення суб`єкта владних повноважень.
Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Таким чином, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 та від 22.01.2020 у справах № 1640/2594/18 та № 826/9749/17 відповідно.
Частиною 4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Оскільки судом встановлено протиправність дій відповідача, яка полягає у внесенні даних до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів про порушення позивачем правил військового обліку без притягнення позивача до адміністративної відповідальності у встановленому законом порядку, суд вважає, що у даному випадку у відповідача відсутня дискреція як можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень та/або вчинення дій.
Отже, за викладених обставин, суд дійшов висновку про необхідність зобов`язання відповідача виключити з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів дані щодо наявності порушень правил військового обліку позивачем , що є, на переконання суду, найбільш ефективних способом захисту, який призведе до відновлення порушеного права позивача у даних правовідносинах з урахуванням приписів ст.13 Конвенції.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача направити повідомлення органам Національної поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення позивача до відповідача, суд зазначає наступне.
Згідно з абз.16п.79 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1487 від 30.12.2022, районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки повідомляють Національній поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, щодо яких надсилалося звернення відповідно до вимог абзацу третього пункту 56 цього Порядку. Таке повідомлення має містити прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності), адресу задекларованого/ зареєстрованого місця проживання (перебування), дату народження, інші дані (за наявності), а також унікальний вихідний номер та кваліфікований електронний підпис уповноваженої особи.
Відтак, суд дійшов висновку, що є підстави для зобов`язання відповідача після внесення змін до Єдиного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів шляхом виключення щодо позивача інформації про порушення правил військового обліку та подання у розшук зобов`язаний повідомити Національній поліції про відсутність підстав для адміністративного затримання та доставлення позивача.
Відповідно до ч.1-2 ст. 382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15), суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом суб`єктом владних повноважень відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьев проти України" від 5 квітня 2005 року (заява №38722/02)).
Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність вжиття заходів судового контролю за виконанням судового рішення, передбачених ст.382 КАС України, з метою забезпечення ефективного поновлення порушеного права позивача.
Враховуючи викладене, позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо судового збору.
Відповідно до ч.1ст.139 КАС України, суд, задовольнивши вимоги позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягує за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі.
Керуючись ст.ст.243ч.ч.1-3, 244-246, 295-297 КАС України, суд 
ухвалив: 
Задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 - про визнання протиправною бездіяльність суб`єкта владних повноважень та зобов`язання вчинити певні дії.  
Визнати неправомірними дії начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомостей про порушення позивачем правил військового обліку, зокрема, в частині внесення відомостей про розшук  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 виключити з Єдиного державного реєстру призовників, віськовозобов`язаних та резервістів відомості про розшук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внаслідок порушення ним правил військового обліку.
Зобов`язати начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 направити повідомлення відповідному органу Національної поліції, а саме: Болградському районному відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області - про відсутність підстав для адміністративного затримання і доставлення гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до ІНФОРМАЦІЯ_1 , і надати суду звіт про виконання цього судового рішення у строк, не пізніше 10 (десяти) діб з дня набрання рішення суду законної сили.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого адміністративного апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії його повного тексту, після сплину цього стироку рішення набирає законної сили в разі, якщо не буде оскаржене стосронами. 
Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі його пропуску з поважних причин. Повний текст судового рішення виготовлено 08.05.2026 року. 

Суддя А.В. Кравцова