Справа № 560/6064/26
РІШЕННЯ
іменем України

01 серпня 2026 року | м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Крупецької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області про зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (далі – позивачі) звернулися до суду з адміністративним позовом до Крупецької сільської ради Шепетівського району Хмельницької області (далі – відповідач).
З урахуванням ухвали суду від 17.04.2026 про відмову у відкритті провадження в частині позовної вимоги про визнання факту фактичного здійснення догляду, у межах цієї адміністративної справи суд розглядає такі позовні вимоги: зобов`язати Крупецьку сільську раду скласти акт про догляд ОСОБА_2 за ОСОБА_1 на непрофесійній основі; зобов`язати відповідача видати довідку/акт, що підтверджує статус доглядача на непрофесійній основі.
Отже, предметом розгляду в цій справі є не встановлення судом факту фактичного здійснення догляду, а перевірка наявності правових підстав для зобов`язання відповідача скласти відповідний акт та видати довідку або акт про підтвердження статусу особи, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Згідно із позовною заявою, позивачі позовні вимоги підтримують з огляду на таке. 
Позивачі вважають, що ОСОБА_2 фактично здійснює догляд за своєю матір`ю - ОСОБА_1 - з 2018 року, проживає з нею, веде спільний побут та забезпечує необхідну допомогу.
На обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи та, за їхнім твердженням, потребує стороннього догляду. 
Стверджують, що ОСОБА_1 у заяві від 17.12.2025 просила надати її сину статус особи, яка надає соціальні послуги з догляду за нею на непрофесійній основі, без компенсації чи допомоги з боку держави. 
Зазначають, що ОСОБА_2 у заяві від 17.12.2025 повідомив про згоду офіційно надавати матері соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без призначення компенсації.
Позивачі посилаються на те, що відповідач безпідставно відмовив у підтвердженні відповідного статусу, пославшись на недопуск представників комісії до будинку. 
На думку позивачів, така обставина не свідчить про відсутність фактичного догляду, оскільки недопуск був зумовлений непорозумінням: батько помилково прийняв представників комісії за сторонніх осіб, а ОСОБА_2 на той момент був відсутній через придбання продуктів харчування, ліків та речей першої необхідності.
Також позивачі вказують, що відсутність акта або довідки про догляд позбавляє їх можливості підтвердити надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі та порушує їхні права на соціальну підтримку.
Відповідач правом на подачу відзиву не скористався, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи. 
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
ОСОБА_1 звернулася із заявою від 17.12.2025 до Управління соціального захисту населення Шепетівської районної військової адміністрації, в якій просила надати її сину ОСОБА_2 статус особи, яка надає соціальні послуги з догляду за нею на непрофесійній основі, без компенсацій, допомоги з боку держави або інших виплат. 
У заяві вона посилалася на тяжкий стан здоров`я, встановлену інвалідність І групи та відсутність можливості самостійно доглядати за собою.
ОСОБА_2 також подав заяву від 17.12.2025 до Управління соціального захисту населення Шепетівської районної військової адміністрації, в якій повідомив про згоду офіційно надавати матері соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, зазначивши, що проживає з нею, веде спільний побут та зобов`язується забезпечувати необхідний догляд.
Листом Управління соціального захисту населення Шепетівської районної військової адміністрації від 18.12.2025 № 02-2224 ОСОБА_1 повідомлено, що з 01.04.2023 призначення та виплату соціальних послуг на непрофесійній основі здійснюють органи місцевого самоврядування, тому для вирішення питання щодо ОСОБА_2 необхідно звернутися до уповноваженої особи Крупецької територіальної громади.
Крупецька сільська рада розглянула заяви позивачів та листом № К-5 від 29.01.2026 повідомила, що для підтвердження факту спільного проживання та фактичних умов проживання представники громади здійснили виїзд за адресою позивачів. Однак провести обстеження не вдалося, оскільки представників громади не допустили до будинку.
Саме з цієї підстави відповідач дійшов висновку про непідтвердження факту здійснення догляду.
До позову позивачі додали, зокрема копії заяв, листів-відповідей, паспортних документів, документів щодо родинного зв`язку, а також документи, які, на думку позивачів, підтверджують встановлену інвалідність ОСОБА_1 та потребу стороннього догляду.
При цьому, матеріали справи не містять доказів того, що після отримання листа № К-5 від 29.01.2026 позивачі повторно зверталися до відповідача з документами, необхідними для вирішення питання, або забезпечили можливість проведення обстеження сім`ї.
Суд встановлює наведені обставини виключно як такі, що підтверджуються наявними у справі письмовими доказами. 
Суд не робить самостійних медичних висновків щодо стану здоров`я ОСОБА_1 , потреби чи обсягу догляду, оскільки такі питання належать до компетенції відповідних медичних та уповноважених органів.
Також суд не встановлює у цій справі юридичний факт фактичного здійснення догляду ОСОБА_2 за ОСОБА_1 , оскільки вимога про визнання такого факту не є предметом цього адміністративного провадження після постановлення ухвали суду від 17.04.2026 про відмову у відкритті провадження в цій частині.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
За пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про соціальні послуги» від 17.01.2019 № 2671-VIII (далі – Закон № 2671-VIII у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), надавачі соціальних послуг - юридичні та фізичні особи, у тому числі фізичні особи - підприємці, внесені до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг. 
За пунктом 14 частини першої статті 1 цього Закону, Реєстр надавачів та отримувачів соціальних послуг - автоматизована інформаційно-комунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, використання, знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про надавачів та отримувачів соціальних послуг. 
За частиною першою статті 11 Закону № 2671-VIII, до уповноважених органів системи надання соціальних послуг належать: 1) центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення; 2) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного нагляду (контролю) за дотриманням вимог законодавства під час надання соціальних послуг і соціальної підтримки; 3) Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; 4) районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад.
За частиною четвертою статті 11 цього Закону, до повноважень Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій належать: 1) забезпечення реалізації державної політики у сфері надання соціальних послуг на регіональному рівні; 2) узагальнення визначених районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад потреб у соціальних послугах, оприлюднення відповідних результатів; 3) інформування населення регіону про перелік соціальних послуг, їх зміст і порядок надання у формі, доступній для сприйняття особами з будь-яким видом порушення здоров`я; 4) забезпечення ведення Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг на регіональному рівні; 5) затвердження, забезпечення фінансування та виконання регіональних програм в частині забезпечення потреб осіб/сімей у соціальних послугах, розроблених за результатами визначення потреб населення адміністративно-територіальної одиниці/територіальної громади у соціальних послугах; 6) здійснення контролю за додержанням вимог цього Закону у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України; 7) здійснення на регіональному рівні моніторингу надання соціальних послуг, оцінки їх якості та оприлюднення відповідних результатів; 8) координація діяльності суб`єктів системи надання соціальних послуг на регіональному рівні; 9) забезпечення взаємодії надавачів соціальних послуг та органів, установ, закладів, фізичних осіб - підприємців, які в межах своєї компетенції надають на регіональному рівні допомогу вразливим групам населення та особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах, та/або здійснюють їх захист; 10) збір, аналіз та поширення відповідно до законодавства інформації щодо надання соціальних послуг, сприяння впровадженню кращого досвіду надання соціальних послуг; 11) організація та забезпечення підвищення професійної компетентності/кваліфікації працівників, які надають соціальні послуги; 12) забезпечення надання на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці соціальних послуг особам/сім`ям відповідно до їхніх потреб; 12-1) визначення особливостей порядку організації надання соціальних послуг на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (або на регіональному рівні) у разі введення надзвичайного або воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях; 13) здійснення контролю за цільовим використанням бюджетних коштів, спрямованих на фінансування соціальних послуг; 14) забезпечення дотримання прав отримувачів соціальних послуг; 15) призначення керівників утворених ними надавачів соціальних послуг, діяльність яких фінансується за рахунок коштів відповідного бюджету; 16) вирішення інших питань щодо надання соціальних послуг відповідно до закону.
До повноважень Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій належать також повноваження, передбачені пунктом 4 частини п`ятої цієї статті.
За пунктом 1 частини шостої статті 16 Закону № 2671-VIII, базовими є такі соціальні послуги, зокрема догляд вдома, денний догляд. 
Частини шоста, сьома статті 13 цього Закону визначають, що фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є: 1) особами з інвалідністю I групи; 2) дітьми з інвалідністю; 3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.
Розмір компенсації за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності на непрофесійній основі, незалежно від кількості осіб, за якими здійснюється догляд, розраховується як різниця між прожитковим мінімумом на одну особу в розрахунку на місяць, встановленим законом на 1 січня календарного року, в якому надаються соціальні послуги, та середньомісячним сукупним доходом фізичної особи - надавача соціальної послуги за один квартал, який передує місяцю, що є попереднім до місяця звернення із заявою про згоду надавати соціальні послуги. Середньомісячний сукупний дохід фізичної особи - надавача соціальної послуги визначається шляхом автоматизованого обміну наявними даними між інформаційно-комунікаційними системами органів влади, підприємств, установ, організацій та обчислюється шляхом ділення середньомісячного сукупного доходу її сім`ї на кількість членів сім`ї, які включаються до її складу. Методика обчислення середньомісячного сукупного доходу сім`ї затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Розмір компенсації за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, визначається з розрахунку 70 відсотків мінімальної заробітної плати у погодинному розмірі за одну годину догляду за однією особою, але не більше 360 годин на місяць.
Компенсація за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, виплачується фізичним особам - надавачам соціальних послуг, які не перебувають у трудових відносинах, не є фізичними особами - підприємцями, не провадять незалежної професійної діяльності (наукової, літературної, артистичної, художньої, освітньої або викладацької, а також медичної, юридичної практики, у тому числі адвокатської, нотаріальної діяльності тощо), не перебувають на обліку як безробітні.
Компенсація за догляд фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності на професійній основі, виплачується відповідно до тристороннього договору про надання соціальних послуг з догляду, що укладається у письмовій формі між фізичною особою - надавачем соціальних послуг з догляду, отримувачем соціальних послуг з догляду або його законним представником та районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад.
Однією з істотних умов такого договору є кількість годин надання соціальних послуг з догляду на місяць.
У разі введення надзвичайного або воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях компенсація за догляд, передбачена цією частиною, особам із числа внутрішньо переміщених осіб за новим місцем їх проживання/перебування разом із особами, за якими вони здійснюють догляд, призначається і виплачується в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації за догляд затверджує Кабінет Міністрів України.
За частиною першою статті 19 цього Закону, підставою для розгляду питання надання соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів є подання до уповноваженого органу системи надання соціальних послуг, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 11 цього Закону, за місцем проживання/перебування особи: 1) заяви особи або її законного представника про надання соціальних послуг; 2) звернення, повідомлення інших осіб в інтересах осіб/сімей, які потребують соціальних послуг.
У разі звернення особи або її законного представника безпосередньо до надавача соціальних послуг такий надавач зобов`язаний надати їм допомогу в поданні заяви про надання соціальних послуг до уповноваженого органу системи надання соціальних послуг, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 11 цього Закону, не пізніше наступного робочого дня.
Стаття 20 цього Закону України встановлює, що оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюється шляхом аналізу документів, фактів та інформації, зібраних під час спілкування з особою/сім`єю та їхнім найближчим оточенням, а також отриманих від юридичних та фізичних осіб у встановленому порядку.
Оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюють професіонали та фахівці у сфері надання соціальних послуг. У разі необхідності до оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах залучаються медичні, педагогічні працівники, фахівці у сфері психічного здоров`я, фахівці з реабілітації та інші професіонали і фахівці.
Оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах здійснюється протягом п`яти робочих днів з дня одержання заяви, звернення, повідомлення про надання соціальних послуг.
Порядок оцінювання потреб особи/сім`ї у соціальних послугах затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.
Частини перша, четверта статті 21 цього Закону передбачають, що рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів приймає уповноважений орган системи надання соціальних послуг, передбачений пунктом 4 частини першої статті 11 цього Закону, або уповноважений орган системи надання соціальних послуг, передбачений пунктом 3 частини першої статті 11 цього Закону, на підставі повідомлення уповноваженого органу системи надання соціальних послуг, передбаченого пунктом 4 частини першої статті 11 цього Закону.
Уповноважені органи системи надання соціальних послуг, визначені пунктами 3 і 4 частини першої статті 11 цього Закону, можуть надати право надавачам соціальних послуг приймати рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг за рахунок бюджетних коштів.
Рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг надавачами соціальних послуг приватної власності приймає відповідний надавач.
Про прийняте рішення про надання чи відмову у наданні соціальних послуг надавачі соціальних послуг повідомляють відповідний уповноважений орган системи надання соціальних послуг, передбачений пунктом 4 частини першої статті 11 цього Закону, для здійснення ним моніторингу надання соціальних послуг, внесення відповідної інформації до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, організації та забезпечення підготовки, перепідготовки, підвищення професійної компетентності/кваліфікації працівників - надавачів соціальних послуг та інших повноважень, визначених цим Законом.
Надання соціальних послуг одноразово здійснюється без прийняття рішення про надання соціальних послуг.
Рішення про відмову у наданні соціальної послуги може бути оскаржено в адміністративному порядку відповідно до Закону України "Про адміністративну процедуру" та/або до адміністративного суду.
Постанова Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 № 859 «Деякі питання призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі» застосовується судом у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин (далі – Порядок № 859) .
Порядок № 859 безпосередньо регулює механізм призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Водночас, суд вказує на те, що його положення є релевантними для цієї справи в частині процедурного підтвердження обставин спільного проживання та фактичного надання догляду, оскільки саме на необхідність такого підтвердження послався відповідач у листі № К-5 від 29.01.2026.
Абзац третій пункту 14 Порядку № 859 передбачає, що для підтвердження факту спільного проживання з особою, якій надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та догляду за нею складається акт про проведення обстеження сім`ї фахівцями уповноваженого органу. Форма акта про проведення обстеження сім`ї затверджується Мінсоцполітики.
Крім того, за пунктом 14 Порядку № 859, відомості про фізичну особу, яка надає соціальні послуги, вносяться до розділу “Надавачі соціальних послуг - фізичні особи” Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг шляхом інформаційної взаємодії електронних інформаційних ресурсів Мінсоцполітики.
До запровадження такого обміну фізична особа, яка надає соціальні послуги, отримує довідку про призначення їй компенсації за надання нею соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі за формою, затвердженою Мінсоцполітики.
Станом на дату виникнення спірних правовідносин також підлягає врахуванню постанова Кабінету Міністрів України від 14.01.2026 № 64 «Деякі питання організації надання соціальних послуг», якою затверджено Порядок організації надання соціальних послуг, ведення випадку та визначення чисельності соціальних менеджерів. 
Цей Порядок визначає механізм організації надання соціальних послуг відповідно до Закону України «Про соціальні послуги» і набрав чинності 26.01.2026.
Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 у справі № 283/1199/23 дійшов висновку, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту здійснення постійного догляду за особами, які його потребують. 
Верховний Суд зазначив, що порядок вирішення питання можливості оформлення постійного догляду визначено, зокрема, Законом України «Про соціальні послуги» та підзаконними нормативно-правовими актами у сфері надання соціальних послуг.
У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад, і за заявою особи такий статус підтверджується шляхом видачі безоплатної довідки.
Також Верховний Суд у постанові від 05.06.2024 у справі № 283/1199/23 зазначив, що доводи про можливість підтвердження факту догляду лише в судовому порядку спростовуються законодавством, яке передбачає включення надавача та отримувача соціальних послуг до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг незалежно від того, чи претендує надавач соціальної послуги на отримання компенсації.
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 06.04.2026 у справі № 214/3475/24 дійшла висновку, що порядок оформлення постійного догляду з метою надання соціальної послуги визначається Законом України «Про соціальні послуги» та підзаконними нормативно-правовими актами; для підтвердження факту догляду особа має бути включена до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, а виконавчі органи місцевих рад підтверджують такий статус шляхом видачі відповідної довідки.
У цій же постанові Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначила, що встановлення таких обставин має допоміжне значення для прийняття адміністративного рішення, а тому не може бути самостійною метою судового розгляду; у разі незгоди з рішенням чи бездіяльністю компетентного органу особа має право оскаржити такі дії до адміністративного суду.
Окремо суд зазначає, що неподання відповідачем відзиву не є безумовною підставою для автоматичного задоволення позову.
Частина четверта статті 159 КАС України передбачає право суду, а не обов`язок, кваліфікувати неподання суб`єктом владних повноважень відзиву як визнання позову. 
Така кваліфікація можлива лише з урахуванням усіх обставин справи, характеру спірних правовідносин, змісту заявлених вимог та наявних у матеріалах справи доказів.
Так, у цій справі відповідач не подав відзив, однак у матеріалах справи наявний лист № К-5 від 29.01.2026, у якому викладено мотиви відмови у підтвердженні статусу особи, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Тому суд вирішує справу за наявними матеріалами відповідно до частини шостої статті 162 КАС України.
Суд також враховує, що заявлені позовні вимоги спрямовані на зобов`язання відповідача вчинити позитивні дії: скласти акт про догляд та видати довідку або акт, що підтверджує відповідний статус. 
Таке зобов`язання можливе лише за умови, якщо суд встановить, що всі передбачені законом передумови для вчинення цих дій уже виконані, а відповідач безпідставно ухиляється від їх вчинення.
Як зазначено вище, адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень ретроспективно, тобто з урахуванням тих обставин, які існували на момент прийняття відповідного рішення або вчинення дії. 
У цій справі суд оцінює правомірність поведінки відповідача з огляду на обставини, які існували станом на 29.01.2026 - дату листа Крупецької сільської ради № К-5.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі подали заяви про оформлення надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі без призначення компенсації. 
Такі заяви є підставою для початку відповідної адміністративної процедури, однак самі по собі не підтверджують фактичного надання соціальних послуг з догляду та не замінюють результату оцінювання відповідних обставин уповноваженим органом.
Документи щодо особи ОСОБА_1 , родинного зв`язку між позивачами, а також документи, які позивачі подали як підтвердження встановленої інвалідності та потреби стороннього догляду, мають значення для вирішення питання про наявність окремих передумов для надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі.
Водночас, такі документи не є автоматичним підтвердженням того, що саме ОСОБА_2 фактично надає такі соціальні послуги, що між позивачами наявні всі умови, передбачені частинами шостою, сьомою статті 13 Закону України «Про соціальні послуги», та що відповідач був зобов`язаний без додаткової перевірки скласти акт або видати довідку чи акт про підтвердження статусу особи, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
Закон України «Про соціальні послуги», Порядок № 859 та Порядок організації надання соціальних послуг, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2026 № 64, пов`язують підтвердження надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі не лише з поданням заяви, а й з перевіркою відповідних фактичних обставин. 
Зокрема, для підтвердження спільного проживання та догляду складається акт про проведення обстеження сім`ї.
Саме відсутність можливості провести таке обстеження стала мотивом відповідача у листі № К-5 від 29.01.2026. 
З листа вбачається, що представники громади здійснили виїзд за адресою позивачів для підтвердження спільного проживання, обстеження фактичних умов проживання та перевірки факту догляду, однак не були допущені до будинку.
Зі змісту позову вбачається, що позивачі фактично не заперечують, що особисте спілкування з представниками відповідача не відбулося, а обстеження не було проведене.
Позивачі, зокрема пояснюють це тим, що ОСОБА_2 у момент прибуття представників громади був відсутній, а батько помилково прийняв цих осіб за сторонніх.
Суд виходить з того, що такі пояснення можуть характеризувати причини, з яких обстеження не відбулося, однак не спростовують того, що станом на 29.01.2026 відповідач не мав результату обстеження фактичних умов проживання та не мав підтвердженого у передбаченій процедурі факту здійснення догляду.
При цьому, суд не може замінити собою уповноважений орган у проведенні обстеження сім`ї, оцінюванні фактичних умов проживання, перевірці фактичного надання соціальних послуг та внесенні відповідних відомостей до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Адміністративний суд також не може самостійно встановити юридичний факт фактичного здійснення догляду ОСОБА_2 за ОСОБА_1 як передумову для зобов`язання відповідача видати підтвердний документ. 
Вимога про встановлення такого факту вже не є предметом адміністративного розгляду в цій справі, а наведена вище практика Верховного Суду виходить із того, що встановлення факту догляду має відбуватися у позасудовому адміністративному порядку, тоді як суд перевіряє рішення, дії або бездіяльність компетентного органу.
Водночас, заявлений позивачами спосіб захисту полягає саме у зобов`язанні відповідача скласти акт та видати довідку або акт, що підтверджує статус особи, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Цей спосіб захисту передбачає, що відповідні фактичні та правові передумови вже встановлені.
Однак у цій справі матеріали не підтверджують, що станом на 29.01.2026 відповідач мав достатні підстави для складення акта про догляд або видачі довідки чи акта про підтвердження відповідного статусу. 
Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що процедура перевірки фактичного надання догляду не була завершена через неможливість проведення комісією обстеження.
Суд окремо оцінює довід позивачів про те, що вони просили оформити догляд без призначення компенсації.
Відмова від компенсації не виключає необхідності перевірити фактичне надання соціальних послуг, спільне проживання, спільний побут, взаємні права та обов`язки, а також інші умови, передбачені Законом України «Про соціальні послуги». 
Тому сам факт подання заяви про надання догляду без компенсації не створює автоматичного обов`язку відповідача видати довідку або акт без проведення відповідної перевірки.
Цей висновок узгоджується з постановою Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 283/1199/23, у якій Верховний Суд зазначив, що незалежно від того, чи претендує надавач соціальної послуги на отримання компенсації, для отримання відповідного статусу надавач та отримувач соціальних послуг включаються до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг.
Також суд оцінює довід позивачів про те, що відсутність підтвердного документа ускладнює реалізацію інших прав, зокрема пов`язаних із підтвердженням факту догляду.
Цей довід не змінює висновків суду. 
Так, потреба позивачів у документальному підтвердженні догляду сама по собі не замінює встановленої законом адміністративної процедури та не надає суду повноважень зобов`язати відповідача видати підтвердний документ без завершення такої процедури.
Суд не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяви позивачів з огляду на таке.
Такий спосіб захисту позивачі не заявляли. 
Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що відповідач відмовив позивачам у можливості повторного звернення або перешкоджав повторному поданню документів.
Навпаки, у листі № К-5 відповідач повідомив про можливість повторного звернення з пакетом документів до Центру надання адміністративних послуг Крупецької сільської ради.
Отже, відмова у задоволенні позову в цій справі не означає встановлення судом факту відсутності догляду. 
Суд лише доходить висновку, що за наявними матеріалами справи та з урахуванням обставин, які існували станом на 29.01.2026, відсутні правові підстави для зобов`язання відповідача скласти акт про догляд і видати довідку або акт, що підтверджує статус особи, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Інші аргументи позивачів не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів позивачів, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – відмовити повністю.
Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивачі: | ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 )  ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_2 )
Відповідач: | Крупецька сільська рада Шепетівського району Хмельницької області (вул. Богдана Хмельницького, 106,с. Крупець,Шепетівський р-н, Хмельницька обл.,30068 , код ЄДРПОУ - 04405030)

Головуючий суддя | | Є.В. Печений