Справа № 560/17506/25
РІШЕННЯ
іменем України

28 липня 2026 року | м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, - Військова частина НОМЕР_2 про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), у якому просить: визнати протиправною відмову військової частини НОМЕР_1 у звільненні його з військової служби як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, за сімейними обставинами у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби згідно з абзацом одинадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи, на підставі поданого ним рапорта.
Ухвалою суду від 13.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження; клопотання ОСОБА_1 про залучення про залучення третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, на стороні відповідача, - Військову частину задоволено; ухвалено залучити до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Військову частину НОМЕР_2 . 
Згідно із заявами по суті справи, позивач позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з таких підстав. 
Зазначає, що проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану.
Вказує, що звернувся з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а саме у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною - ОСОБА_2 , якій встановлено II групу інвалідності.
До рапорту, за доводами позивача, були долучені копія свідоцтва про шлюб, копія довідки до акта огляду МСЕК, виданої дружині, та висновок ЛКК №412.
Позивач зазначає, що 16.06.2025 отримав відмову від відповідача у задоволенні рапорту, мотивовану тим, що дружина позивача не підтвердила потребу у постійному сторонньому догляді належним документом.
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки висновок ЛКК №412 від 06.07.2024 містить висновок про те, що ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду; також у висновку зазначено наявність у неї II групи інвалідності.
Позивач наголошує, що чинне законодавство не передбачає обов`язкового підтвердження такої потреби виключно довідкою МСЕК, а допускає підтвердження потреби у постійному догляді висновком ЛКК.
Крім того, позивач посилається на листи/відповіді органів у сфері охорони здоров`я, відповідно до яких потреба у сторонньому догляді для осіб з інвалідністю II та III груп і осіб без інвалідності визначається лікарсько-консультативною комісією. 
Згідно із відзивом на позов, Військова частина НОМЕР_1 проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні з огляду на таке.
Відповідач зазначає, що військовослужбовець ОСОБА_1 подав за підпорядкованістю рапорт від 11.06.2025 №3215 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю I чи II групи.
На думку відповідача, для звільнення з цієї підстави необхідне одночасне існування двох умов: наявність у дружини/чоловіка інвалідності I чи II групи; підтверджена необхідність здійснення саме постійного догляду за такою особою.
Відповідач зазначає, що відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №935146 від 07.06.2024 ОСОБА_2 встановлено II групу інвалідності, однак ця довідка не містить висновку про те, що вона потребує постійного/стороннього догляду.
Відповідач вважає, що висновок ЛКК №412 не підтверджує право позивача на звільнення з військової служби, оскільки стосовно його дружини як особи з інвалідністю II групи потреба у постійному догляді, на переконання відповідача, має підтверджуватися довідкою до акта огляду МСЕК.
Крім того, відповідач посилається на те, що висновок ЛКК №412 не відповідає формі документа, яким може підтверджуватися потреба особи у постійному сторонньому догляді. 
На обґрунтування цього відповідач послався на роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України щодо форм документів, які підтверджують потребу особи у постійному сторонньому догляді, доведене для врахування в роботі за резолюцією заступника Міністра оборони України від 23.11.2023 №162/уд. 
Окремо відповідач посилається на пункт 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1317 від 03.12.2009, та вказує, що для II групи інвалідності характерні функціональні порушення при збереженій здатності до самообслуговування, які не спричиняють потреби у постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.
Відповідно до пояснень третьої особи, Військова частина НОМЕР_2 просить відмовити у задоволенні позову.
Третя особа зазначає, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , однак військова частина НОМЕР_2 є військовим підрозділом у складі військової частини НОМЕР_1 , командир якої наділений повноваженнями звільняти військовослужбовців із військової служби.
Третя особа вказує, що командир військової частини НОМЕР_2 може розглядати рапорти військовослужбовців щодо звільнення з військової служби та вирішувати питання про клопотання перед вищим командуванням, однак не є посадовою особою, яка приймає остаточне рішення про звільнення позивача з військової служби.
Щодо суті спору військова частина НОМЕР_2 підтримує позицію відповідача та зазначає, що в довідці до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №935146 щодо ОСОБА_2 відсутній висновок про необхідність постійного стороннього догляду, а висновок ЛКК №412, на думку третьої особи, не є належним підтверджуючим документом для звільнення позивача з військової служби.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Позивач - ОСОБА_1 проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану.
З витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 №216 від 29.07.2024 вбачається, що солдат ОСОБА_1 , військовослужбовець військової служби за призовом під час мобілізації, призначений наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.07.2024 №106-РС на посаду номера обслуги кулеметного відділення взводу вогневої підтримки 2 гірсько-штурмової роти військової частини НОМЕР_2 , з 29.07.2024 прийняв справи та посаду і приступив до виконання службових обов`язків.
11.06.2025 ОСОБА_1 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом №3215 щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю I чи II групи. 
До рапорту позивачем були додані документи, зокрема копія свідоцтва про шлюб, копія довідки до акта огляду МСЕК щодо дружини позивача та висновок ЛКК №412. 
ОСОБА_2 є дружиною позивача, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та не заперечується учасниками справи.
З довідки до акта огляду МСЕК серії 12 ААГ №935146 від 07.06.2024 вбачається, що ОСОБА_2 встановлено II групу інвалідності. 
Водночас, довідка не містить висновку МСЕК про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді; у довідці зазначено рекомендацію щодо протипоказання важкої фізичної праці.
У матеріалах справи наявна копія висновку ЛКК №412 від 06.07.2024, відповідно до якого ОСОБА_2 хворіє: G45.8, I67.8, I11.9, F06.7, у зв`язку з чим за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. 
У цьому ж висновку зазначено наявність у ОСОБА_2 II групи інвалідності.
16.06.2025 позивач отримав відмову у задоволенні поданого рапорту про звільнення з військової служби. 
Відмова мотивована тим, що довідка до акта огляду МСЕК не містить висновку про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді, а поданий висновок ЛКК №412, на думку відповідача, не відповідає встановленій формі документа, яким підтверджується потреба особи у сторонньому догляді.
Інших самостійних мотивів відмови, відмінних від неналежного, на думку відповідача, підтвердження потреби дружини позивача у постійному сторонньому догляді, оскаржувана відмова не містить.
Отже, спір між сторонами фактично стосується питання, чи є висновок ЛКК №412 від 06.07.2024 належним документом для підтвердження потреби дружини позивача, особи з інвалідністю II групи, у постійному догляді в контексті підстави звільнення, передбаченої абзацом одинадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
У силу статті 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України, передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Так, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Також Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 69/2022 оголошено загальну мобілізацію, яка проводиться на всій території України протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом.
У подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.
Відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII, у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин), військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану: через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу). 
Відповідно до абзацу одинадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи. 
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Контракт осіб, яких умовно-достроково звільнено від відбування покарання на підставі, визначеній статтею 81-1 Кримінального кодексу України, припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставі: а) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби з виключенням з військового обліку або про непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; б) у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення або обмеження волі; в) у зв`язку із закінченням особливого періоду або оголошенням рішення про демобілізацію.
Пунктом 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 «Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» (далі – Положення № №1153/2008 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
При звільненні військовослужбовця з військової служби за рішенням командування військової частини відповідно до підпункту 1 пункту 35 цього Положення рапорт на звільнення військовослужбовцем не подається. У такому разі командуванням військової частини складається аркуш бесіди з військовослужбовцем за формою, визначеною Міністерством оборони України.
Наказом Міністерства оборони України від 10.04.2009 №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція № 170 у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Додатком 19 до Інструкції №170 визначено, що при поданні до звільнення з військової служби за підставами: у разі необхідності здійснювати постійний догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи: копія свідоцтва про шлюб; один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, визначеною МОЗ, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики; висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді (для осіб з інвалідністю II групи). 
Верховний Суд у постанові від 20.11.2025 у справі №560/17590/24 також виходив із того, що для осіб з інвалідністю II групи пункт 5 Переліку документів передбачає саме висновок МСЕК чи ЛКК про потребу в постійному догляді.
Отже, станом на дату прийняття оскаржуваної відмови законодавство не встановлювало вимоги про підтвердження потреби дружини військовослужбовця з інвалідністю II групи у постійному догляді виключно довідкою МСЕК. 
Спеціальний Перелік документів допускав альтернативне підтвердження такої потреби висновком МСЕК чи висновком ЛКК закладу охорони здоров`я.
У постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 Верховний Суд сформулював висновок, що поняття «догляд вдома» не є тотожним поняттю «постійний догляд», оскільки останнє передбачає безперервний догляд, який надається особі, що не здатна до самообслуговування, без будь-якого часового обмеження, суцільним порядком. 
У тій справі Верховний Суд погодився з висновком про відсутність підстав для звільнення, оскільки поданий висновок за формою №080-2/о містив рекомендацію соціальної послуги «догляд вдома», але не містив висновку про необхідність саме постійного догляду.
Цей висновок є релевантним для цієї справи в частині необхідності перевірки змісту медичного документа: документ має підтверджувати не просто потребу в окремій соціальній послузі або догляді вдома, а саме потребу в постійному догляді.
У постанові від 13.06.2024 у справі №520/21316/23 Верховний Суд аналізував співвідношення повноважень МСЕК і ЛКК щодо підтвердження потреби у постійному сторонньому догляді та виходив із можливості підтвердження такої потреби висновком ЛКК у передбачених законом випадках.
У постанові від 16.10.2025 у справі №300/1061/23 Верховний Суд констатував, що у спірних правовідносинах, пов`язаних зі звільненням з військової служби через необхідність постійного догляду, підпункт «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII у відповідній редакції визначав два документи альтернативно: або висновок МСЕК, або висновок ЛКК закладу охорони здоров`я. 
Верховний Суд у цій справі зазначив, що твердження про необхідність надання лише висновку МСЕК є помилковим.
Найбільш близькою, на думку суду, до спірних правовідносин є постанова Верховного Суду від 20.11.2025 у справі №560/17590/24, у якій розглядався спір щодо відмови у звільненні військовослужбовця з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I чи II групи. 
Так, Верховний Суд зазначив, що за відсутності у довідці МСЕК висновку про потребу в постійному догляді суди не можуть без оцінки змісту документа ЛКК визнавати його недопустимим доказом; належить з`ясувати, чи містить такий документ висновок про потребу саме в постійному догляді та чи може він вважатися документом, передбаченим пунктом 5 Переліку документів.
У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу, що чинне на момент виникнення відповідних спірних правовідносин законодавство не передбачало затвердженої форми висновку ЛКК про потребу в постійному догляді, а висновки судів про недопустимість висновку ЛКК без належної оцінки самого документа та його змісту є помилковими.
Також Верховний Суд у справі №560/17590/24 зазначив, що постанова Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 №413 «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» з 22.05.2024 не поширює свою дію на військовослужбовців, а тому не може бути застосована як підстава для висновку, що особи віком понад 18 років повинні підтверджувати потребу в постійному догляді виключно висновком МСЕК.
З огляду на частину п`яту статті 242 КАС України суд враховує наведені правові висновки Верховного Суду при вирішенні цієї справи.
Так, предметом судового контролю в цій справі є правомірність відмови військової частини НОМЕР_1 у звільненні позивача з військової служби за поданим рапортом.
Суд перевіряє оскаржувану відмову з огляду на ті фактичні обставини, які існували на момент її прийняття, тобто станом на 16.06.2025, а також виходить із мотивів, які були покладені відповідачем в основу такої відмови.
Тому у цій справі суд перевіряє саме ті мотиви, які були зазначені відповідачем: відсутність у довідці МСЕК висновку про потребу дружини позивача у постійному сторонньому догляді та невідповідність висновку ЛКК №412, на думку відповідача, встановленій формі.
Щодо наявності передбаченої законом підстави для звільнення позивача з військової служби, то суд зазначає про таке. 
Так, суд встановив, що позивач проходить військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану.
Також встановлено, що дружина позивача - ОСОБА_2 - є особою з інвалідністю II групи.
Абзац одинадцятий пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин прямо передбачав можливість звільнення військовослужбовця під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю I чи II групи.
Отже, правова підстава, на яку посилається позивач, була передбачена законом на момент звернення з рапортом і на момент прийняття оскаржуваної відмови.
Із приводу висновку ЛКК №412 від 06.07.2024, то суд вказує на таке. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач подав до рапорту висновок ЛКК №412 від 06.07.2024.
Суд виходить з того, що зміст цього висновку не є загальною рекомендацією щодо догляду вдома чи соціальної послуги. 
У ньому прямо зазначено, що ОСОБА_2 хворіє: G45.8, I67.8, I11.9, F06.7, у зв`язку з чим за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. 
У висновку також зазначено наявність у ОСОБА_2 II групи інвалідності.
Суд вказує на те, що саме на різницю між «доглядом вдома» і «постійним доглядом» звернув увагу Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23. 
У цій справі, на відміну від справи №120/1909/23, висновок ЛКК №412 містить формулювання саме про потребу у постійному сторонньому догляді, тобто відповідає суті тієї обставини, яка має бути підтверджена для звільнення з військової служби за заявленою підставою.
Висновок відповідача про те, що потреба дружини позивача у постійному догляді мала підтверджуватися виключно довідкою МСЕК, не відповідає пункту 5 Переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, у редакції станом на 16.06.2025. 
Цей пункт передбачає для осіб з інвалідністю II групи висновок МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді.
Отже, сама по собі відсутність у довідці до акта огляду МСЕК запису про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді не може бути достатньою підставою для відмови у звільненні позивача, якщо разом із рапортом було подано інший документ, прямо передбачений спеціальним Переліком, - висновок ЛКК про потребу в постійному догляді.
Щодо доводу відповідача про невідповідність висновку ЛКК №412 встановленій формі, то суд виходить із таких міркувань. 
Відповідач також посилається на те, що висновок ЛКК №412 не відповідає встановленій формі документа, яким може підтверджуватися потреба особи у сторонньому догляді.
На підтвердження такого доводу відповідач послався на роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України щодо форм документів, які підтверджують потребу у постійному сторонньому догляді, доведене для врахування в роботі за резолюцією заступника Міністра оборони України від 23.11.2023 №162/уд.
Суд відхиляє цей довід відповідача з таких підстав.
Насамперед суд зазначає, що листи та роз`яснення Міністерства охорони здоров`я України не є нормативно-правовими актами, не встановлюють нових правових норм і не можуть змінювати перелік документів, визначений актом Міністерства оборони України, прийнятим на виконання Закону №2232-XII. 
Тому таке роз`яснення може враховуватися судом як допоміжне джерело для з`ясування адміністративної практики, однак не може бути самостійною правовою підставою для звуження права військовослужбовця на звільнення або для заміни передбаченого пунктом 5 Переліку документа - «висновку ЛКК про потребу в постійному догляді» - іншими формами документів.
По-перше, пункт 5 Переліку документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, у редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин, передбачав для осіб з інвалідністю II групи саме висновок МСЕК чи ЛКК закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляді. 
Водночас, цей пункт не встановлював, що такий висновок ЛКК має бути складений виключно за формою №080-4/о або №080-2/о.
По-друге, форма №080-4/о стосується висновку про наявність порушення функцій організму, через які невиліковно хворі особи не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися і потребують соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі.
Тобто ця форма має інше цільове призначення і стосується питання надання соціальної послуги, а не безпосередньо реалізації права військовослужбовця на звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
По-третє, форма №080-2/о стосується висновку про наявність когнітивних порушень у громадян похилого віку, унаслідок яких вони потребують надання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі №120/1909/23 виходив із того, що висновок за формою №080-2/о, який містить лише рекомендацію соціальної послуги «догляд вдома», не підтверджує саме потребу в постійному догляді.
По-четверте, форма висновку, затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №667 від 31.07.2013 «Про затвердження форми висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу та Інструкції про порядок його надання», стосується висновку щодо необхідності постійного стороннього догляду за особою з інвалідністю I чи II групи внаслідок психічного розладу. 
У той же час, у цій справі предметом оцінки є висновок ЛКК №412, який містить висновок про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді за станом здоров`я, а заявлена позивачем підстава звільнення ґрунтується на тому, що його дружина є особою з інвалідністю II групи та потребує постійного стороннього догляду.
По-п`яте, у постанові від 20.11.2025 у справі №560/17590/24 Верховний Суд зазначив, що чинне на момент виникнення відповідних спірних правовідносин законодавство не передбачало затвердженої форми висновку ЛКК про потребу в постійному догляді. 
Тому висновок ЛКК не може бути відхилений лише з формальних підстав без оцінки його змісту.
Отже, сама по собі невідповідність висновку ЛКК №412 формам №080-4/о або №080-2/о не є достатньою підставою для відмови у звільненні позивача з військової служби, якщо цей висновок виданий ЛКК закладу охорони здоров`я та за змістом прямо підтверджує обставину, передбачену законом, - потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді.
Суд зазначає, що у цій справі висновок ЛКК №412 від 06.07.2024 містить не лише рекомендацію щодо соціальної послуги або догляду вдома, а прямий висновок про те, що ОСОБА_2 за станом здоров`я потребує постійного стороннього догляду. 
Тому довід відповідача про невідповідність цього документа формі, у тому числі з посиланням на роз`яснення МОЗ, доведене за резолюцією від 23.11.2023 №162/уд, не спростовує належності цього висновку як доказу.
Із приводу доводів відповідача про II групу інвалідності дружини позивача, то суд виходить із такого. 
Відповідач посилається на пункт 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 03.12.2009 № 1317 «Питання медико-соціальної експертизи», та зазначає, що для II групи інвалідності характерною є збережена здатність до самообслуговування, що не спричиняє потреби у постійному сторонньому догляді.
Суд відхиляє цей довід як такий, що не спростовує права позивача на звільнення з військової служби за заявленою підставою з огляду на таке.
По-перше, пункт 27 Положення №1317 визначає загальні критерії встановлення груп інвалідності. 
Ця норма не регулює порядок звільнення військовослужбовців з військової служби та не визначає переліку документів, які подаються для звільнення з військової служби за сімейними обставинами.
По-друге, Закон №2232-XII прямо передбачає як підставу звільнення необхідність здійснювати постійний догляд за дружиною/чоловіком з числа осіб з інвалідністю I чи II групи. 
Якби законодавець виходив із того, що особа з інвалідністю II групи за жодних обставин не може потребувати постійного догляду, така підстава не була б сформульована саме щодо осіб з інвалідністю I чи II групи.
По-третє, для осіб з інвалідністю II групи пункт 5 Переліку документів додатково вимагає висновок МСЕК чи ЛКК про потребу в постійному догляді. 
Тобто законодавче регулювання не презюмує автоматичну потребу кожної особи з II групою інвалідності у постійному догляді, але допускає підтвердження такої потреби окремим медичним документом.
У цій справі таким документом є висновок ЛКК №412 від 06.07.2024, який прямо містить висновок про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді.
Щодо листів Міністерства охорони здоров`я та обласних центрів медико-соціальної експертизи, то суд зазначає про таке. 
Суд враховує надані позивачем листи/відповіді органів у сфері охорони здоров`я як письмові докази, що відображають позицію відповідних органів щодо практичного розмежування компетенції МСЕК та ЛКК.
Водночас, ці листи не є нормативно-правовими актами, мають інформаційний і рекомендаційний характер та не встановлюють правових норм. 
Це прямо зазначено у листі МОЗ, який наданий позивачем до матеріалів справи.
Тому висновок суду ґрунтується не на цих листах як джерелах права, а на положеннях Закону №2232-XII, Положення №1153/2008, Інструкції №170 та наведеній вище практиці Верховного Суду.
Із приводу правомірності оскаржуваної відмови відповідача, то суд вказує на таке. 
Суд встановив, що позивач подав рапорт про звільнення з військової служби та долучив до нього документи, передбачені для підтвердження заявленої підстави звільнення: копію свідоцтва про шлюб; документ про встановлення дружині II групи інвалідності; висновок ЛКК №412 від 06.07.2024 про потребу дружини у постійному сторонньому догляді.
Відповідач, відмовляючи у звільненні, не оцінив висновок ЛКК №412 як окремий документ, передбачений пунктом 5 Переліку документів, а зосередився на відсутності відповідного запису у довідці МСЕК та на формальній невідповідності висновку ЛКК формам первинної облікової документації, пославшись при цьому на роз`яснення МОЗ, доведене за резолюцією від 23.11.2023 №162/уд.
Суд виходить з того, що такий підхід є надмірно формальним і суперечить чинному на час виникнення спору правовому регулюванню, яке допускало підтвердження потреби особи з інвалідністю II групи у постійному догляді не лише висновком МСЕК, але й висновком ЛКК.
При цьому, висновок ЛКК №412 містить саме те формулювання, яке має значення для спірної підстави звільнення, - потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді.
Оскільки інших мотивів для відмови відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення не наведено, суд не перевіряє гіпотетичні підстави, які не були покладені в основу спірної відмови.
За таких обставин, відмова військової частини НОМЕР_1 у звільненні ОСОБА_1 з військової служби є протиправною, оскільки прийнята без належної оцінки всіх поданих документів, з неправильним застосуванням норм матеріального права та без урахування того, що висновок ЛКК може бути належним документом для підтвердження потреби дружини з інвалідністю II групи у постійному догляді.
Щодо способу захисту, то суд виходить із такого. 
Позивач просить суд зобов`язати військову частину НОМЕР_1 звільнити його з військової служби.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 245 КАС України, у редакції, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У цій справі суд встановив, що позивач подав рапорт і документи, які підтверджують заявлену підставу звільнення, а мотиви відмови відповідача є протиправними.
Звільнення військовослужбовця з військової служби оформлюється відповідним управлінським рішенням (наказом) уповноваженої посадової особи, після чого виконуються процедурні дії, пов`язані зі здаванням посади, розрахунком, виключенням зі списків особового складу та направленням на військовий облік.
Тому суд задовольняє позовну вимогу про зобов`язання звільнити позивача з військової служби, конкретизуючи, що таке звільнення має бути здійснене шляхом прийняття військовою частиною НОМЕР_1 відповідного рішення про звільнення позивача з військової служби за заявленою підставою.
Таке формулювання не є відмовою у частині позовних вимог і не змінює суті заявленого позивачем способу захисту. 
Воно лише визначає юридично належний та виконуваний спосіб реалізації обов`язку відповідача звільнити позивача з військової служби.
З огляду на викладене вище, за результатами розгляду справи, суд дійшов таких висновків. 
Позивач разом з рапортом про звільнення з військової служби подав відповідачу документи, передбачені законодавством для підтвердження підстави звільнення з військової служби у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи.
Відмова військової частини НОМЕР_1 ґрунтується на помилковому висновку про необхідність підтвердження такої потреби виключно довідкою МСЕК, а також на формальному висновку про невідповідність висновку ЛКК №412 встановленій формі без належної оцінки його змісту.
Висновок ЛКК №412 від 06.07.2024 прямо містить висновок про потребу дружини позивача у постійному сторонньому догляді, а тому не міг бути відхилений відповідачем лише з мотивів відсутності відповідного запису у довідці МСЕК або невідповідності формам №080-4/о чи №080-2/о.
Отже, оскаржувана відмова не відповідає критеріям правомірності, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, то суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», у редакції, чинній на час подання позову, за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Частина третя статті 4 цього Закону передбачає, що при поданні до суду процесуальних документів в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2025 році становить 3028 грн.
Заявлені позовні вимоги про визнання протиправною відмови та зобов`язання звільнити позивача з військової служби є однією вимогою немайнового характеру для цілей справляння судового збору, оскільки вимога про визнання протиправною відмови є передумовою для застосування похідного способу захисту - зобов`язання відповідача вчинити дії.
Отже, належний до сплати розмір судового збору за подання цього позову становив: 3028 грн х 0,4 = 1211,20 грн; 1211,20 грн х 0,8 = 968,96 грн.
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 грн. 
Оскільки позов подано через підсистему «Електронний суд», належний до сплати розмір судового збору становив 968,96 грн.
За таких обставин, судовий збір сплачено у більшому розмірі, ніж встановлено законом, на 242,24 грн.
З огляду на задоволення позову на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню судовий збір у належному до сплати розмірі - 968,96 грн.
Одночасно суд вказує на те, що питання повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 242,24 грн може бути вирішене судом у порядку, передбаченому статтею 7 Закону України «Про судовий збір», за відповідним клопотанням особи, яка його сплатила. 
Так, стаття 7 цього Закону передбачає повернення судового збору, зокрема, у разі внесення його в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні з військової служби ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, абзацу одинадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII, викладене у листі від 16.06.2025 № 7/2062. 
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення про звільнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з військової служби згідно з підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої статті 26, абзацом одинадцятим пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своєю дружиною, яка є особою з інвалідністю II групи, на підставі поданого ним рапорта від 11.06.2025 №3215.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: | ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_3 )
Відповідач: | Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_4 )
Третя особа: | Військова частина НОМЕР_2 ( АДРЕСА_3 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_5 )

Головуючий суддя | | Є.В. Печений