ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
06.11.2025	Справа № 910/3124/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Селівона А.М., при секретарі судового засідання Колосовій О.П., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали господарської справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" вул. Писаржевського, 1А, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, 49005
до Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" пров. Несторівський, 3/5, м. Київ, 04053
про стягнення 11 012 334,38 грн.

Представники сторін:
від позивача: Гільбурд Р.Ю.
від відповідача: Ткаченко К.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" про стягнення 11 012 334,38 грн., а саме 9 227 235,25 грн. основного боргу, 440 997,80 грн. процентів річних та 1 344 101,33 грн. втрат від інфляції.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов укладеного між сторонами Договору № 23/842-МТР купівлі - продажу від 18.05.2023 року в частині своєчасної та повної оплати поставленого позивачем товару, внаслідок чого у відповідача утворилась заборгованість у вказаній сумі, за наявності якої позивачем нараховані проценти річних та втрати від інфляції. 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.04.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/3124/25, приймаючи до уваги характер спірних правовідносин та предмет доказування, господарським судом на підставі ч.3 ст. 12 ГПК України постановлено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, підготовче засідання у справі призначено на 24.04.2025 року.
Судом повідомлено, що до початку підготовчого засідання через систему "Електронний суд" подано: 18.04.2025 року представником відповідача - відзив на позовну заяву б/н від 17.04.2025, з доказами надсилання до електронного кабінету позивача, в якому відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що ПАТ "Укрнафта" звернулося до позивача із заявою № 01/01/07-02/01/1229 від 26.12.2024 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, згідно якої відповідач зазначив про зарахування грошових вимог до ТОВ "Інтерпайп Україна" по сплаті штрафу за неналежне виконання умов Договору № 23/842-МТР від 18.05.2023 року частково в розмірі 9 227 235,25 грн. в рахунок припинення грошового зобов`язання перед позивачем з оплати товару за Договором № 23/842-МТР від 18.05.2023 року в сумі 9 227 235,25 грн. Отже, за твердженням відповідача, у ПАТ «Укрнафта» відсутнє зобов`язання перед позивачем по оплаті товару за спірним Договором № 23/842-МТР від 18.05.2023 року в сумі 9 227 235,25 грн. та, відповідно, відсутнє прострочення, у зв`язку з чим відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог; представником позивача, в свою чергу, 18.04.2025 року подано клопотання б/н від 18.04.2025 про залишення відзиву відповідача без розгляду з огляду на пропущення строку на його подання, а також 22.04.2025 - відповідь на відзив б/н від 21.04.2025 року, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, в якій позивач заперечує проти доводів відповідача та ставить під сумнів правомірність нарахування відповідачем штрафних санкцій у розмірі 9 788 172,52 грн., а також зазначає про наявність заперечень позивача проти заяви про зарахування однорідних вимог з огляду на відсутність критерію однорідності, безспірності та дію форс – мажорних обставин, що спричинило затримку поставки товару. Документи судом долучені до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 24.04.2025 року за клопотанням представника відповідача з метою надання додаткового строку для подання заперечень на відповідь на відзив протокольною ухвалою оголошено перерву до 29.05.2025 року.
Судом доведено до відома, що через систему "Електронний суд" представником відповідача 29.04.2025 року подані заперечення на відповідь на відзив б/н від 28.04.2025 року, з доказами надсилання до електронного кабінету позивача, в яких відповідач зазначає про наявність правових підстав для зарахування зустрічних однорідних вимог, відсутність доказів настання для ТОВ «Інтерпайп Україна» обставин непереборної сили (форс-мажору) в межах правовідносин за спірним Договором № 23/842-МТР від 18.05.2023 року, оскільки наданий позивачем сертифікат Дніпропетровської ТПП № 1200-2342-39 від 16.10.2023 року стосується обставин обстрілів виробничих потужностей ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» як сторони інших зобов`язань перед позивачем, відтак зазначає про відсутність підстав для звільнення відповідача від відповідальності за несвоєчасну поставку; представником позивача 28.05.2025 року - заперечення на заперечення відповідача на відповідь на відзив б/н від 28.05.2025 року, з доказами надсилання до електронного кабінету іншої сторони, за змістом яких позивач наголошує, що зустрічні грошові вимоги відповідача на суму 9 227 235,25 грн. не є безспірними, отже не допускається їх зарахування в односторонньому порядку. Документи судом долучені до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 29.05.2025 року за клопотанням представника позивача протокольною ухвалою оголошено перерву до 12.06.2025 року.
Судом повідомлено, що представником позивача через систему "Електронний суд" 05.06.2025 року було подано заяву про зміну предмету спору б/н від 04.06.2025 року, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача та доказами сплати судового збору в сумі 3028,00 грн., в якій позивач окрім первісно заявлених вимог про стягнення з відповідача 11 012 334,38 грн., з яких 9 227 235,25 грн. основний борг, 440 997,80 грн. проценти річних та 1 344 101,33 грн. втрат від інфляції, просить суд визнати недійсним правочин щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, проведених ПАТ «УКРНАФТА» на підставі заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 01/014/07-02/01-12929 від 26.12.2024 в сумі 9 227 25,25 грн. 
При цьому в заяві позивач посилається на заяву відповідача про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 01/014/07-02/01-12929 від 26.12.2024 в сумі 9 227 25,25 грн., яка була отримана ТОВ "Інтерпайп Україна" 26.12.2024 року, водночас позов не містить посилання на зазначену заяву. Позивач зазначає, що не погоджується і ставить під сумнів правомірність нарахування ПАТ "Укрнафта" штрафних санкцій у розмірі 9 788 172,52 грн., що, на переконання позивача, нівелює істотну умову безспірності та унеможливлює зустрічне зарахування зобов`язань. 
В свою чергу, через систему "Електронний суд" представником відповідача 11.06.2025 року подані заперечення б/н від 11.06.2025 року на заяву про зміну предмету позову, з доказами надсилання до електронного кабінету позивача, в яких відповідач зазначає, що подана позивачем заява не відповідає приписам ст. 46 ГПК України та є фактично поданням нового (іншого) позову, а не зміною заявленої вимоги (предмету) чи заявлених обставин (підстав), у зв`язку з чим просить суд повернути таку заяву без розгляду. 
У підготовчому засіданні 12.06.2025 року з метою подання позивачем пояснень щодо заяви про зміну предмету позову від 04.06.2025 року, протокольною ухвалою оголошено перерву до 25.06.2025 року.
Судом доведено до відома, що через систему "Електронний суд" 20.06.2025 року представником позивача подані додаткові пояснення у справі щодо поданої заяви про зміну предмету спору б/н від 20.06.2025 року, 24.06.2025 року представником відповідача - заперечення б/н від 23.06.2025 року на заяву про зміну про зміну предмету позову з урахуванням додаткових пояснень позивача від 20.06.2025 року, 24.06.2025 року представником позивача - заперечення б/н від 24.06.2025 року на пояснення відповідача на заяву про зміну предмету позову, 25.06.2025 представником відповідача подано додаткові пояснення (заперечення) на заяву про зміну предмету позову б/н від 25.06.2025.
Вказані документи разом з доказами з доказами направлення до електронного кабінету іншої сторони судом долучені до матеріалів справи.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.06.2025 року, оскільки, за оцінками суду, вимога позивача про визнання недійсним правочину щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, проведених ПАТ «УКРНАФТА» на підставі заяви про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог № 01/014/07-02/01-12929 від 26.12.2024 в сумі 9 227 25,25 грн., є новою позовною вимогою, яка не була заявлена в первісно поданій позовній заяві, тобто позивачем доповнено заявлені майнові вимоги додатковою немайновою вимогою, а також на її обґрунтування позивачем наведені інші (додаткові) обставини і норми права, не зазначені в позовній заяві та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з окремими позовними вимогами, судом розцінено останню як заяву про одночасну зміну предмету та підстав позову, що суперечить приписам чинного господарського процесуального законодавства, та, відповідно, відмовлено в прийнятті до розгляду заяви позивача б/н від 04.06.2025 року про зміну предмету позову, а також враховуючи те, що судом остаточно з`ясований предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників справи, визначені обставини справи, які підлягають встановленню, зібрані відповідні докази, вчинені усі дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті, закрито підготовче провадження у справі № 910/3124/25 та справа призначена до судового розгляду по суті на 31.07.2025 року.
Ухвалою Господарського суду міста 24.07.2025 року у зв`язку з тим, що судове засідання з розгляду справи по суті не відбудеться, судове засідання з розгляду справи по суті призначено на 30.07.2025 року.
У судовому засіданні з розгляду справи по суті 30.07.2025 року судом протокольною ухвалою оголошено перерву до 17.09.2025 року.
Судом встановлено, що 16.09.2025 через систему "Електронний суд" представником позивача подано заяву б/н від 16.09.2025 року, з доказами направлення до електронного кабінету відповідача, в якій позивач наводить пояснення щодо неможливості своєчасного виконання зобов`язань за Договором та обставини форс-мажору, підтверджені сертифікатом Дніпропетровської ТПП № 1200-2342-39 від 16.10.2023 року, зокрема, зупинення виробничої діяльності ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» в м. Нікополь внаслідок припинення водопостачання через підрив греблі Каховської ГЕС.
Також в судовому засіданні з розгляду справи по суті 17.09.2025 року представником позивача подано клопотання б/н від 17.09.2025 року про долучення до матеріалів справи копії Договору № 612/2007/48 від 29.12.2007 року з додатковою угодою та специфікацією.
Вказані документи судом долучені до матеріалів справи.
У судових засіданнях з розгляду справи по суті 17.09.2025 року та 29.10.2025 року протокольними ухвалами оголошено перерви до 29.10.2025 року та 06.11.2025 року. 
Судом доведено до відома, що до початку судового засідання представником позивача через систему «Електронний суд» 03.11.2025 року подана заява б/н від 31.10.2025 року щодо пояснень позивача від 28.10.2025 року, з доказами надсилання до електронного кабінету відповідача, в яких позивач зазначає про неможливість проведення зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 9 227 235,25 грн. на підставі ст. 601 ЦК України, оскільки вимоги не є однорідними (основний борг та штрафі санкції), не мають ознак безспірності та відсутня умова щодо настання строку виконання вимог. Заява судом долучена до матеріалів справи.
Будь - яких інших заяв та клопотань процесуального характеру, окрім наявних в матеріалах справи, від сторін на час проведення судового засідання 06.11.2025 до суду не надходило.
В свою чергу, суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
У судові засідання з розгляду справи по суті 30.07.2025 року, 07.08.2025 року, 17.09.2025 року, 29.10.2025 року, 06.11.2025 року з`явились уповноважені представники сторін.
У судових засіданнях з розгляду справи по суті 30.07.2025 року, 07.08.2025 року, 17.09.2025 року, 29.10.2025 року, 06.11.2025 року представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.
Представник відповідача в судових засіданнях з розгляду справи по суті 30.07.2025 року, 07.08.2025 року, 17.09.2025 року, 29.10.2025 року, 06.11.2025 року проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у повному обсязі.
Відповідно до статті 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 06.11.2025 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши в судових засіданнях пояснення уповноважених представників сторін, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України (далі – Господарський кодекс України, чинний на час спірних правовідносин) господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як встановлено судом за матеріалами справи, 18.05.2023 року між Публічним акціонерним товариством «Укрнафта» (відповідач у справі, покупець за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" (позивач у справі, продавець за договором) було укладено Договір №23/842-МТР купівлі – продажу (далі – Договір), за умовами пункту 1.2 у порядку та на умовах, визначених цим Договором, Продавець зобов`язується передати продукцію труби насосоно-компресорні в асортименті (далі - Товар) у власність Покупця, а Покупець прийняти Товар та сплатити за нього відповідну грошову суму.
Предмет закупівлі (ДК 021:2015); 44160000-9 Магістралі, трубопроводи, труби, обсадні труби, тюбінги та супутні вироби (труби насосоно-компресорні в асортименті) (п.1.1 Договору).
Розділами 1 - 11 Договору сторони узгодили предмет договору, права та обов`язки сторін, ціну та порядок розрахунків, асортимент, кількість та якість товару, упаковку та маркування, умови постачання і приймання товару, санкції та рекламації, обставини, що виключають відповідальність, порядок вирішення спорів та розбіжностей, повідомлення, строк дії та припинення договору, інші умови тощо.
Суд зазначає, що за приписами статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, є строком дії останнього.
Як визначено пунктом 10.1. Договору цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами до 31.12.2023 року, але в будь – якому разі - до повного виконання взаємних зобов`язань сторонами.
Вказаний Договір підписаний представниками продавця і покупця та скріплений печатками сторін.
З урахуванням предмету та суб`єктного складу сторін договорів, які є основними ознаками договору та дають змогу кваліфікувати вид договору незалежно від того, яке найменування привласнили йому сторони судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який регулюється нормами §3 глави 54 Цивільного кодексу України та §1 глави 30 Господарського кодексу України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі – Господарський кодекс України).
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною першою статті 712 Цивільного кодексу України визначено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Як визначено статтею 266 Господарського кодексу України предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками. Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.
В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.
За умовами п. 5.1 Договору Продавець зобов`язується передати Покупцю Товар у строк та на умовах, визначених цим Договором та Додатком № 1 до цього Договору.
Згідно п. 1.3 Договору асортимент, кількість, якість, вартість та інші характеристики Товару визначені в Додатку № 1 до цього Договору, який є невід`ємною частиною цього Договору.
Товар приймається по кількості, якості, комплектності, цілісності тари/упаковки, відповідності маркування та згідно зі специфікацією, що міститься у Додатку № 1 до цього Договору (п.5.2 Договору).
Сторонами погоджено та підписано Специфікацію (Додаток № 1 до Договору), яким погоджено найменування товару - Труби насосно-компресорні з висадженими назовні кінцями і муфти до них N80 Туре 1 API Spec 5СТ, 10th edition, June 2018 в асортименті , кількість, ціну, а також технічні вимоги, загальні вимоги до товару, перелік необхідних документів, що входять в комплект товару та надаються продавцем на етапі здійснення постачання продукції, вимог до постачання та приймання товару.
Так, відповідно до Специфікації умовами поставки товару (Інкотермс-2020 р.) є: у випадку поставки залізничним транспортом - DDP станція Вантажоотримувача; у випадку поставки автомобільним транспортом - DDP склад Вантажоотримувача. Приймання Товару відбувається на виробничих площах Замовника.
Термін поставки товару: не пізніше 30.06.2023 року.
У відповідності до п. 5.3 Договору датою постачання Товару вважається дата передачі його Покупцю у місці призначення без зауважень по кількості, комплектності та якості, якщо інше не встановлено Додатком № 1 до Договору та/або Додатковими угодами. 
Факт передачі Товару підтверджується підписаною Сторонами без зауважень видатковою накладною та/або відповідним Актом приймання-передачі Товару.
Право власності на Товар переходить від Продавця до Покупця з дати підписання Покупцем без зауважень видаткової накладної та/або Акту приймання-передачі Товару. 
Пунктом 5.8 Договору визначено, що Продавець надає на адресу Покупця оригінали таких документів:
5.8.1. Вантажоотримувачу, вказаному в Додатку № 1 до цього Договору разом із Товаром, у постачання:
- товарно-транспортну накладну, при транспортуванні Товару автомобільним транспортом;
- 2 (два) примірники видаткової накладної на Товар, в якій зазначається: номер накладної, номер Договору, кількість, ціна Товару;
- сертифікат/паспорт якості виробника та/або сертифікат відповідності, якщо його отримання є обов`язковим відповідно до вимог чинного законодавства України;
- у разі необхідності, інші документи, передбачені Додатком № 1 до цього Договору та/або законодавством України.
5.8.2. Покупцю за адресою, вказаною в п. 9.1.2. цього Договору, протягом 2-х робочих днів після прийняття Товару Покупцем без зауважень по кількості, комплектності та якості:
- рахунок-фактуру;
- 2 (два) примірники Акту приймання-передачі Товару між Покупцем та Продавцем (в разі, якщо не виписувалися видаткові накладні), в якому зазначається: номер акту, номер цього Договору, кількість Товару;
- у разі необхідності, інші документи, передбачені Додатком № 1 до цього Договору та/або законодавством України.
По прибуттю Товару в кінцевий пункт призначення його прийом проводиться безпосередньо вантажоотримувачем з обов`язковим оформленням вантажоотримувачем Акту приймання по кількості та якості Товару (п.5.11 Договору).
Як встановлено судом за матеріалами справи, зазначено позивачем та відповідачем не заперечувалось, на виконання умов Договору в період 05.07.2023 року – 30.07.2023 року ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" було поставлено, а ПАТ «УКРНАФТА» в особі вантажоодержувача – НГВУ «ДОЛИНАНАФТОГАЗ» ПАТ «УКРНАФТА» отримано товар - Труби насосно-компресорні гладкі та муфти до них N80 Туре 1 API Spec 5СТ, 10th edition, June 2018 в асортименті на загальну суму 9 699 987,01 грн., що підтверджується підписаними повноважними представниками сторін видатковими накладними: № 180-1-08939 від 05.07.2023 року на суму 3 343 010,33 грн., № 180-1-09075 від 07.07.2023 року на суму 3 203 215,09 грн., № 180-1-09076 від 07.07.2023 року на суму 3 097 633,31 грн., № 180-1-10036 від 30.07.2023 року на суму 56 128,28 грн., копії яких наявні в матеріалах справи.
При цьому обставини отримання товару відповідачем підтверджуються підписами на вищевказаних видаткових накладних представників покупця та продавця, з засвідченням печатками товариств.
Факт передачі позивачем товару за Договором належним чином підтверджено матеріалами справи та відповідачем не заперечується.
Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій, та які повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, за висновками суду, з урахуванням положень укладеного між сторонами Договору, документами, який підтверджують як факт виконання позивачем зобов`язань з поставки товару відповідачеві, так і факт виникнення у останнього зобов`язання з його оплати, є видаткові накладні, які сторонами належним чином оформлені та підписані без будь - яких зауважень.
Тобто, саме ці документи є первинними бухгалтерськими документами, які засвідчують здійснення господарської операції і містять інформацію про вартість переданого товару.
Згідно зі статтею 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довіреній їй другою особою (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Аналогічна норма міститься в статті 307 Господарського кодексу України.
Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.
Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами) (частина 3 статті 909 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин 11, 12 статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України 14.10.1997 року № 363 (далі - Правила), товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, та є одним із документів, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, що може бути складений у паперовій та/або електронній формі та має містити обов`язкові реквізити, передбачені цими Правилами.
Додатково на підтвердження факту поставки товару за Договором позивачем надано підписані сторонами, в тому числі вантажоодержувачем – НГВУ «ДОЛИНАНАФТОГАЗ» ПАТ «УКРНАФТА» та Управління нафтопромислового сервісу ПАТ «УКРНАФТА» без зауважень товарно-транспортні накладні № 24996.5_НикоТьюб від 05.07.2023 року, № 24996.9_НикоТьюб від 07.07.2023 року, № 24996.8_НикоТьюб від 07.07.2023 року, № 25319.6_НикоТьюб від 30.07.2023 року. 
Таким чином, підписання покупцем (відповідачем) видаткових та товарно-транспортних накладних, які є первинними обліковими документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і які відповідають вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 за № 168/174, та фіксують факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, виходячи з приписів чинного законодавства та домовленостей сторін є підставою виникнення обов`язку щодо здійснення розрахунків за фактично поставлений позивачем товар.
Згідно з частиною 1 статті 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.
У відповідності до частини 1 статті 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред`явити вимогу у зв`язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.
За умовами п. 4.1 Договору Продавець гарантує належну комплектність та якість Товару, що реалізується за цим Договором, його відповідність сертифікату якості, сертифікату відповідності, технічним та санітарним нормам і стандартам, діючим в Україні, наявність технічної документації, що входить до комплекту, яка надається виробником, а також повну відповідність Товару Додатку № 1 до цього Договору та умовам цього Договору.
Відповідно до Специфікації (Додатку № 1 до Договору) під час приймання Товару перевіряється відповідність наданої документації та технічних та якісних характеристик Товару вимогам договору поставки.
В свою чергу, доказів пред`явлення претензій щодо якості та кількості товару у відповідності до умов Договору та Специфікації, а також наявності письмових претензій та/або повідомлень про невідповідність, ознак псування поставленого товару від відповідача до суду не надходило.
Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору в частині якості та кількості товару з боку Публічного акціонерного товариства «УКРНАФТА» відсутні.
При цьому, як свідчать матеріали справи та зазначено відповідачем у відзиві, позивачем здійснено поставку вказаного обсягу товару – труб насосно-компресорних в асортименті з порушенням обумовленого Специфікацією строку поставки – 30.06.2023 року. 
Відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін.
Згідно пункту 3.1 Договору ціни Товару встановлюються в національній валюті та вказуються у Додатку № 1 до цього Договору. Загальна сума Договору становить 282 778 690,00 грн. (двісті вісімдесят два мільйони сімсот сімдесят вісім тисяч шістсот дев`яносто гривень 00 коп.), у тому числі ПДВ (20%) - 47 129 781,67 грн. (сорок сім мільйонів сто двадцять дев`ять тисяч сімсот вісімдесят одна гривня 67 копійок).
Згідно з частиною 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
У відповідності до частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
У відповідності до пункту 3.2 Договору оплата вартості Товару здійснюється на наступних умовах: авансовий платіж у розмірі 30% від ціни Договору здійснюється Покупцем протягом 30 календарних днів після надання Продавцем банківської гарантії повернення авансового платежу. Банківська гарантія повернення авансового платежу надається Продавцем протягом 10 робочих днів з моменту отримання від Покупця відповідної заявки. Заявка на отримання банківської гарантії повернення авансового платежу направляється Продавцю будь яким способом - поштовим відправленням AT «Укрпошта», кур`єрською службою доставки або електронною поштою. Покупець не направляє заявку на отримання банківської гарантії повернення авансового платежу та не проводить оплату до дати затвердження фінансового плану. Про затвердження фінансового плану Покупець повідомляє Продавця листом. Остаточний розрахунок в розмірі 70 % від ціни Договору здійснюється протягом 30 календарних днів з дати поставки Товару.
Усі суми, що підлягають сплаті за цим Договором, сплачуються в безготівковій формі на рахунки, що зазначені у цьому Договорі (п. 3.3 Договору).
Як встановлено судом, з метою забезпечення виконання Договору ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" як принципалом було отримано від Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» як гаранта Банківську гарантію повернення авансового платежу № 325/АР/UAH від 18.05.2023 року, за змістом якої гарант безвідклично і незалежно від будь – яких заперечень принципала або будь - якої третьої особи зобов`язується виплатити бенефіціару – ПАТ «УКРНАФТА» на першу письмову вимогу будь – яку суму, вказану в Вимозі бенефіціара, що не перевищує 84 833 607,00 грн. не пізніше 5 банківських днів з дня отримання вимоги бенефіціара, що містить вказівку про те, що принципал порушив свої зобов`язання з поставки товару згідно умов Договору та не повернув авансовий платіж бенефіціару. Копія вказаної банківської гарантії наявна в матеріалах справи.
Частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За приписами частин 1, 2 статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Доказів узгодження сторонами іншого строку та/або порядку оплати поставленого за Договором товару матеріали справи не містять.
При цьому, позивач з урахуванням приписів статті 530 Цивільного кодексу України та умов пункту 3.2 Договору зазначає, що відповідач повинен був оплатити поставлений згідно видаткових накладних: № 180-1-08939 від 05.07.2023 року на суму 3 343 010,33 грн. – не пізніше 04.08.2023 року, № 180-1-09075 від 07.07.2023 року на суму 3 203 215,09 грн. – не пізніше 06.08.2023 року, № 180-1-09076 від 07.07.2023 року на суму 3 097 633,31 грн. – не пізніше 06.08.2023 року, № 180-1-10036 від 30.07.2023 року – не пізніше 29.08.2023 року.
Натомість, як встановлено судом, зазначено позивачем та відповідачем не заперечувалось, відповідачем платіжним дорученням № 46503уг23 від 25.08.2023 року здійснено оплату товару в сумі 69 027 346,40 грн. з посиланням в призначенні платежу на реквізити спірного Договору № 23/842-МТР від 18.05.2023 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією виписки банку за 25.08.2023 року, з яких сума в розмірі 472 751,76 грн. зарахована позивачем в часткову оплату поставки товару згідно видаткової накладної № 180-1-08939 від 05.07.2023 року.
Заперечень відповідача щодо суми та порядку фактичного зарахування оплати за Договором матеріли справи не містять та відповідачем суду не надано.
Відтак, розмір заборгованості відповідача за поставлений за Договором товар становить 9 227 235,25 грн. (2 870 258,57 грн. + 3 203 215,09 грн. + 3 097 633,31 грн. + 56 128,28 грн.).
У відповідності до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, є зобов`язанням.
Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За приписами частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
У зв`язку з нездійсненням повної оплати товару відповідачем позивач направив на адресу останнього претензію № 489 від 04.04.2024 на суму 9 227 235,25 грн., копія якої наявна в матеріалах справи та обставини надсилання якої підтверджуються копіями фіскального чеку від 05.04.2024 року, опису вкладення в цінний лист № 0503838083821 від 05.04.2024 року та списку згрупованих поштових відправлень № 10151 від 05.04.2024 року.
Проте, вказана претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення.
Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та встановлено судом, свої зобов`язання щодо сплати позивачу в повному обсязі грошових коштів за поставлений товар у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, внаслідок чого у останнього утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у розмірі 9 227 235,25 грн., яку позивач просив стягнути в поданій суду позовній заяві.
Окрім цього, враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого товару позивачем було нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України та п. 6.10 Договору 440 997,80 грн. процентів річних за період 05.08.2023 року – 10.03.2025 року та 1 344 101,33 грн. втрат від інфляції за період серпень 2023 – січень 2025, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку. 
За приписами статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.
У відповідності до статті 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 2, 7, 13 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі статтею 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд наголошує, що відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Таким чином обов`язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до статті 74 Господарського процесуального кодексу України, покладено саме на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 23/842-МТР купівлі - продажу від 18.05.2023 року та/або окремих його положень суду також не надано.
Будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.
Поряд із цим, відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу за Договором або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів. 
Натомість, заперечуючи проти позовних вимог у поданому відзиві відповідач посилається на те, що сума в розмірі 9 227 235,25 грн., яка є предметом стягнення в даному спорі, є притриманою згідно ст. 594 ЦК України як забезпечення виконання позивачем грошового зобов`язання перед ПАТ «УКРНАФТА» зі сплати 5% штрафу від вартості невчасно поставленого товару за прострочення поставки до 30 календарних днів та 10% штрафу за прострочення на 30 і більше календарних днів, нарахованого відповідно до п. 6.9 Договору в зв`язку з порушенням ТОВ "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" строків поставки товару.
Як наголошує відповідач, про застосування штрафу ТОВ «ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА» повідомлялось листами-вимогами ПАТ «УКРНАФТА» № 01/01/23/18-02/01/4087 від 13.07.2023 року на суму 9 227 235,25 грн. та № 01/01/13/10/20/01-02/1487 від 19.02.2024 року на суму 9 788 172,52 грн., копія яких надані відповідачем. 
Суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.
Так, виходячи з положень частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно частини 1 статті 546 та статті 547 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (частина 1статті 548 Цивільного кодексу України).
У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Так, відповідальність сторін за невиконання своїх зобов`язань за Договором передбачена умовами розділу 6 Договору. 
Згідно п. 6.1 Договору за невиконання або неналежне виконання цього Договору Сторони несуть відповідальність у порядку та на умовах, що передбачені чинним законодавством України та цим Договором.
За умовами п. 6.9 Договору за порушення строку постачання Товару, його приналежностей та/або документів, що його стосуються, у тому числі викликане виявленням нестачі Товару або постачанням Товару, який не відповідає якості та комплектності, що обумовило необхідність заміни або додаткового постачання Товару у порядку, визначеному п. 5.12, п. 5.13 Договору, Продавець сплачує Покупцю штраф у розмірі 5%, а в разі прострочення термінів поставки на 30 і більше календарних днів у розмірі 10% від вартості Товару не поставленого вчасно.
Частиною 1 статті 216 Господарського кодексу України визначено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 235 ГК України визначено, що за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.
До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.
Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання (ч.3 ст.235 ГК України).
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.237 ГК України підставою для застосування оперативно-господарських санкцій є факт порушення господарського зобов`язання другою стороною. Оперативно- господарські санкції застосовуються стороною, яка потерпіла від правопорушення, у позасудовому порядку та без попереднього пред`явлення претензії порушнику зобов`язання. Порядок застосування сторонами конкретних оперативно-господарських санкцій визначається договором.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).
Таким чином, правочин є вольовою дією особи, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Аналізуючи наведені положення Господарського кодексу України, Верховний Суд у постановах від 20.08.2018 року у справі №905/2464/17, від 18.12.2019 року у справі №905/2336/18, від 20.10.2020 року у справі №905/267/19 сформував висновок, згідно якого особливістю оперативно-господарських санкцій є те, що, на відміну від штрафних санкцій, до яких вдаються виключно за рішенням суду, вони застосовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку, тобто без попередження заздалегідь. Оперативно-господарські санкції застосовують безпосередньо самі суб`єкти господарських відносин в оперативному порядку, тобто без звернення до судових або інших уповноважених органів, і без згоди іншої сторони зобов`язання - це, зокрема, є головною умовою застосування сторонами таких санкцій, про що має бути пряма вказівка в договорі. При цьому до суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, які передбачено договором.
Відповідно до частини 1 статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов`язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов`язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов`язання.
Притриманням можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 595 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор, який притримує річ у себе, зобов`язаний негайно повідомити про це боржника.
Відповідно до статті 597 Цивільного кодексу України вимоги кредитора, який притримує річ у себе, задовольняються з її вартості відповідно до статті 591 цього Кодексу.
З наведених норм вбачається, що притриманням є спосіб забезпечення зобов`язань, за яким кредитор здійснює правомірне володіння річчю, що підлягає передачі боржнику чи вказаній ним особі відповідно до існуючих цивільно-правових відносин між ним та боржником (основне зобов`язання, що забезпечується), з правом кредитора, в разі невиконання зобов`язання у строк, здійснити її притримання у себе, з подальшим задоволенням своїх вимог з вартості притримуваної речі.
Так, для виникнення у кредитора права притримання необхідна одночасна наявність таких умов: 1) притримання можливе лише щодо чужої речі, тобто речі, на яку право власності належить іншій особі, а не кредитору; 2) кредитор має володіти річчю на законній підставі; 3) кредитор має право притримувати річ боржника, якщо інше не встановлено домовленістю сторін у договорі; 4) існує дійсне прострочене зобов`язання боржника перед кредитором, який притримує річ боржника.
За змістом статті 594 Цивільного кодексу України притримання виникає безпосередньо із закону на підставі зазначених норм, які надають кредитору зазначені можливості без будь-яких застережень, що вони повинні бути передбачені договором.
При цьому притримання речі боржником за своєю правовою природою є правомірною дією - правочином, який вчиняється зацікавленою особою з метою забезпечення виконання основного зобов`язання.
Для правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України встановлена письмова форма, недотримання якої, згідно з ч. 2 цієї статті, має наслідком нікчемність такого правочину.
В свою чергу, як зазначено в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 року у справі № 915/214/17, положення параграфу 7 глави 49 ЦК України, які регулюють такий спосіб забезпечення виконання зобов`язань як притримання, не передбачають обов`язку для кредитора та божника укладати у письмовій формі правочин про притримання майна.
Натомість норми статей 594 та 595 ЦК України надають кредитору, який правомірно володіє річчю, право на її притримання до виконання боржником зобов`язання та покладають на кредитора обов`язок негайного повідомлення боржника про притримання такої речі.
Матеріали справи свідчать, що відповідачем не було дотримано вимог ст. 595 ЦК України щодо негайного повідомлення позивача про факт притримання грошових коштів, оскільки ПАТ «Укрнафта» звертався до продавця з вимогами про сплату штрафу (вимоги № 01/01/23/188-02/01/4087 від 13.07.2023 року, лист № № 01/01/13/10/20/01-02/01/1487 від 19.02.2024 року), тобто відповідач не реалізував право на застосування згідно ст. 594 ЦК України такого способу забезпечення зобов`язання як притримання. 
Окрім цього, відповідно до статті 235 ГК України за порушення господарських зобов`язань до суб`єктів господарювання та інших учасників господарських відносин можуть застосовуватися оперативно-господарські санкції - заходи оперативного впливу на правопорушника з метою припинення або попередження повторення порушень зобов`язання, що використовуються самими сторонами зобов`язання в односторонньому порядку.
До суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання, можуть бути застосовані лише ті оперативно-господарські санкції, застосування яких передбачено договором.
Оперативно-господарські санкції застосовуються незалежно від вини суб`єкта, який порушив господарське зобов`язання.
Проте, з урахуванням змісту укладеного між сторонами правочину суд зазначає, що умовами розділу 6 Договору сторони передбачили право покупця на застосування штрафу за неналежне виконання продавцем зобов`язань з поставки товару, зокрема, строків поставки, що не є тотожним притриманню оплати (із суми, що підлягає сплаті постачальнику) як одному з видів забезпечення виконання зобов`язання. 
В частині заперечень відповідача проти заявлених позовних вимог про стягнення 9 227 235,25 грн. борг за поставлений товар з посиланням на факт зарахування однорідних грошових вимог згідно Заяви про зарахування № 01/01/07¬02/01/12929 від 26.12.2024 року, оскільки ТОВ «ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА» є боржником, а ПАТ «УКРНАФТА» -кредитором за грошовим зобов`язанням про сплату штрафу на суму 9 788 172,52 грн. за неналежне виконання умов Договору №23/842-МТР від 18.05.2023 року та наявність залишку грошового зобов`язання ПАТ «УКРНАФТА» перед ТОВ «ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА» з оплати поставленого товару за спірним Договором в розмірі 9 227 235,25 грн. з ПДВ, а також те, що ПАТ «УКРНАФТА» є боржником, а ТОВ «ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА» - кредитором за грошовим зобов`язанням з оплати товару (поставленого несвоєчасно) за Договором на суму 9 227 235,25 грн. з ПДВ суд зазначає, що згідно з частиною третьою статті 203 Господарського кодексу України господарське зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічної однорідної вимоги, строк якої настав або строк якої не зазначений чи визначений моментом витребування. Для зарахування достатньо заяви однієї сторони.
Аналогічні положення закріплені також у статті 601 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.
Відповідно до частини 5 статті 202 ЦК України до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов?язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Відповідно до статті 202 та статті 601 Цивільного кодексу України заява особи про зарахування зустрічних однорідних вимог, надіслана іншій стороні, за своєю правовою природою є одностороннім правочином, направленим на припинення взаємних грошових зобов`язань сторін у справі.
Отже, зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, з інша - боржником, з в другому - навпаки (боржник у першому зобов?язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов?язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інще (більше за розміром) - лище в частині, що дорівнює розміру першого зобов?язання. У такому випадку зобов?язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами.
Згідно зі статтею 602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних однорідних вимог, зокрема: про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю; про стягнення аліментів; щодо довічного утримання (догляду); у разі спливу позовної давності; в інших випадках, встановлених договором або законом.
Виходячи із зазначеного, вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду); строк виконання таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. Правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо).
При цьому, однією із важливих умов, за наявності якої можливе припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних вимог, є безспірність вимог, які зараховуються, а саме відсутність спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань.
Для задоволення заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог слід встановити наявність таких умов: зустрічність вимог, однорідність цих вимог, строк виконання яких настав, та відсутність спору між сторонами щодо характеру зобов`язання, його змісту та умов виконання, оскільки лише за наявності всіх умов у сукупності можливо здійснити таке зарахування.
У постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 22.01.2021 у справі №910/11116/19 сформовані, зокрема, такі висновки щодо застосування статті 601 Цивільного кодексу України та статей 202, 203 Господарського кодексу України:
- зарахування зустрічних однорідних вимог є способом припинення одночасно двох зобов`язань: в одному - одна сторона є кредитором, а інша - боржником, а в другому - навпаки (боржник у першому зобов`язанні - є кредитором у другому). Також можливе часткове зарахування, коли одне зобов`язання (менше за розміром) зараховується повністю, а інше (більше за розміром) - лише в частині, що дорівнює розміру першого зобов`язання. У такому випадку зобов`язання в частині, що залишилася, може припинятися будь-якими іншими способами;
- вимоги, які підлягають зарахуванню, мають відповідати таким умовам (стаття 601 Цивільного кодексу України): бути зустрічними (кредитор за одним зобов`язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов`язанням є кредитором за другим); бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, наприклад, грошей). При цьому правило про однорідність вимог поширюється на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення таких вимог. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають з різних підстав (різних договорів тощо); строк виконання таких вимог має бути таким, що настав, не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги;
- безспірність вимог, які зараховуються, а саме: відсутність між сторонами спору щодо змісту, умов виконання та розміру зобов`язань, є важливою умовою для зарахування вимог. Умова безспірності стосується саме вимог, які зараховуються, а не заяви про зарахування, яка є одностороннім правочином і не потребує згоди іншої сторони, якщо інше не встановлено законом або договором;
- за дотримання умов, передбачених статтею 601 Цивільного кодексу України, та відсутності заборон, передбачених статтею 602 Цивільного кодексу України, незгода однієї сторони із зарахуванням зустрічних однорідних вимог, проведеним за заявою іншої сторони зобов`язання, не є достатньою підставою для визнання одностороннього правочину із зарахування недійсним;
- заява сторони щодо спірності вимог, які були погашені (припинені) зарахуванням, або щодо незгоди з проведеним зарахуванням з інших підстав, має бути аргументована, підтверджена доказами і перевіряється судом, який вирішує спір про визнання недійсним одностороннього правочину із зарахування зустрічних однорідних вимог;
- наявність на момент зарахування іншого спору (спорів) в суді за позовом кредитора до боржника про стягнення суми заборгованості за зобов`язанням не спростовує висновок про безспірність заборгованості цього боржника.
- наявність заперечень однієї сторони щодо зарахування не є перешкодою для зарахування зустрічних однорідних вимог за заявою іншої сторони, відмова цієї сторони від прийняття заяви про зарахування зустрічних однорідних вимог і проведення такого зарахування не має юридичного значення.
Судом встановлено, що позивач взагалі не визнає наявного у нього обов`язку зі сплати штрафних санкцій за порушення умов Договору в частині строку поставки, тобто між сторонами існує неузгодженість щодо наявності зустрічного зобов`язання, відтак відсутня безспірність заявлених однорідних вимог.
Зокрема, ТОВ «ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА» заперечувало проти нарахування штрафних санкцій як неправомірних та застосованих за наявності форс - мажорних обставин, про що повідомляло відповідача шляхом надсилання Заперечень щодо заяви про зарахування зустрічних позовних вимог (вих. № 8 від 03.01.2025 року). Факт надсилання заперечень підтверджується копіями опису вкладення в цінний лист від 03.01.2025 року та списку згрупованих відправлень від 03.01.2025 року.
Також згідно постанови Верховного Суду від 05.07.2018 у справі № 914/3013/16 на підставі комплексного аналізу норм ст.ст. 509, 524, 530, 533-535, 601, 625 ЦК України, суд касаційної інстанції визнав, що зараховані, як зустрічні, в порядку статті 601 ЦК України можуть бути лише саме основні зобов`язання. В свою чергу, вимоги про сплату пені та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошових зобов`язань хоча й мають грошовий характер, але за своєю правовою природою не є основним зобов`язанням, а є заходом відповідальності за порушення зобов`язань, а відтак ці вимоги не можуть бути зараховані як зустрічні в порядку статті 601 ЦК України.
При цьому колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що незважаючи на те, що формально зараховані, як зустрічні, можуть бути лише саме основні зобов`язання, проте, за аналогією вищевказаних ст.203 ГК, ст.601 ЦК та ч.11 ст.238 ГПК України, задля досягнення тієї ж мети, на яку направлені вищевказані статті, та з урахуванням наведених засад цивільного законодавства, а саме справедливості, добросовісності та розумності може мати місце зарахування і вимог про сплату штрафних санкцій та передбачених частиною другою статті 625 ЦК України інших нарахувань у випадку, якщо у кожної із сторін наявне судове рішення, яке набрало законної сили, про стягнення таких вимог, оскільки в такому випадку будуть чітко зафіксовані розміри грошових сум, які сторони винні одна одній по таким вимогам, тобто, їх розмір носитиме ясний та безспірний характер, а з моменту набрання такими судовими рішеннями законної сили відповідно до п.9 ч.3 ст.129 та ч.1 ст.129-1 Конституції України такі судові рішення підлягатимуть обов`язковому виконанню.
Таким чином, в контексті вищенаведеного та з огляду на те, що зустрічні грошові вимоги відповідача в сумі 9 227 235,25 грн. не відповідають обов`язковим ознакам безспірності, суд зазначає про недопустимість зарахування таких зобов`язань в односторонньому порядку та наголошує, що направлення заяви про припинення зобов`язання шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог в даному випадку не припиняє обов`язку відповідача щодо своєчасного перерахування грошових коштів за отриманий за Договором товар, у зв`язку з чим не приймає до уваги відповідні заперечення відповідача проти позовних вимог. 
При цьому суд звертає увагу, що відповідач не позбавлений права та можливості вирішити спір щодо стягнення штрафних санкцій за порушення постачальником умов Договору в частині строків поставки товару за наявності відповідних правових підстав в окремому позовному провадженні. 
Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт неналежного виконання відповідачем зобов`язань за Договором у встановлений строк, розмір основної заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів оплати поставленого позивачем товару відповідач суду не надав, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за поставлений за Договором товар в сумі 9 227 235,25 грн. підлягають задоволенню.
Також з урахуванням приписів частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" суд зазначає, що правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Відповідно до п.6.10 Договору у разі несвоєчасної або неповної оплати Товару відповідно до умов визначених цим Договором, Покупець несе відповідальність, передбачену ст. 625 Цивільного кодексу України.
За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором.
Як вбачається з аналізу статей 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Аналогічна правова позиція щодо застосування частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18 та постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Враховуючи вищевикладене та у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати поставленого товару позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача на підставі ст. 625 ЦК України три проценти річних в сумі 440 997,80 грн. процентів річних за період 05.08.2023 року – 10.03.2025 року та 1 344 101,33 грн. втрат від інфляції за період серпень 2023 – січень 2025, які позивач просив стягнути з відповідача відповідно до наданого розрахунку. 
З огляду на вимоги статті 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.
Тобто, визначаючи розмір заборгованості за Договором, зокрема, в частині процентів річних та втрат від інфляції суд зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості та нарахувань), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
В свою чергу, відповідачем не надано суду контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог, позаяк відповідач заперечує проти позовних вимог в цілому.
У відповідності до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
При цьому перебіг часу, за який нараховуються пеня, проценти річних та інфляційні втрати, починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов`язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.
За приписами статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У частині 5 статті 254 вказаного нормативно-правового акту визначено, що якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі від 30.09.2025 року у справі № 927/1431/23, частина 5 ст. 254 ЦК України щодо перенесення строку виконання зобов`язання на перший робочий день не застосовується до випадків, коли умовами договору визначено термін (конкретну календарну дата) виконання зобов`язання. У такому разі зобов`язання має бути виконане саме у встановлений договором термін, а його невиконання в цей термін є простроченням, з якого починається нарахування 3 % річних, незалежно від того, чи припадає відповідна дата на вихідний, святковий або інший неробочий день.
Наразі, як встановлено судом, умовами спірного Договору був визначений саме строк виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого товару, який згідно ст. 252 ЦК України визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, отже позивачем при визначенні граничного строку виконання зобов`язань за Договором, а також, відповідно, періодів прострочення та нарахуванні процентів річних за несвоєчасну оплату відповідачем товару, не враховані приписи статті 254 Цивільного кодексу України та початок періоду прострочення визначено без урахування вихідних днів.
З урахуванням вищенаведеного та наявних матеріалів справи докази суд зазначає, що граничним строком оплати поставленого товару за видатковими накладними від 07.07.2023 року № 180-1-09075, № 180-1-09076 є 07.08.2023 року, що не відповідає відповідним періодам прострочення, визначеним позивачем.
За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування позивачем процентів річних у зв`язку з простроченням відповідачем виконання зобов`язання з оплати товару за Договором судом встановлено, що їх розмір, перерахований судом в межах визначеного судом періоду прострочення з урахуванням приписів ст. 254 ЦК України становить 440 479,92 грн. процентів річних, а отже є меншим, нараховано та заявлено до стягнення позивачем, тому позовні вимоги в частині стягнення процентів річних підлягають частковому задоволенню в сумі, визначеній судом, а саме 440 479,92 грн. процентів річних.
Також за результатами перевірки нарахування позивачем заявлених до стягнення з відповідача втрат від інфляції судом встановлено, що розмір останніх, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства, відповідає вимогам зазначених вище норм законодавства, умовам Договору та є арифметично вірним, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача втрат від інфляції підлягають задоволенню в заявленому позивачем розмірі, а саме 1 344 101,33 грн.
Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина 1 статті 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (див. рішення від 21 січня 1999 року в справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22 лютого 2007 року в справі "Красуля проти Росії", від 5 травня 2011 року в справі "Ільяді проти Росії", від 28 жовтня 2010 року в справі "Трофимчук проти України", від 9 грудня 1994 року в справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 1 липня 2003 року в справі "Суомінен проти Фінляндії", від 7 червня 2008 року в справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії") свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Відповідно до пункту 58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (Заява № 4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
При цьому суд наголошує, що усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують висновків суду та не суперечать дійсним обставинам справи і положенням чинного законодавства.
Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.
Відповідно до приписів ч.ч.1, 2, 5 ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухвалюватись у відповідності до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права та на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом та з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
З огляду на вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений частково позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини 1 статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються судом на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 73-80, 86, 123, 129, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "УКРНАФТА" (пров. Несторівський, 3/5, м. Київ, 04053, код ЄДРПОУ 00135390) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРПАЙП УКРАЇНА" (вул. Писаржевського, 1А, м. Дніпро, Дніпропетровська обл., Дніпровський р-н, 49005, код ЄДРПОУ 33668606) 9 227 235,25 грн. (дев`ять мільйонів двісті двадцять сім тисяч двісті тридцять п`ять грн. 25 коп.) основного боргу, 440 479,92 грн. (чотириста сорок тисяч чотириста сімдесят дев`ять грн. 92 коп.) процентів річних, 1 344 101,33 грн. (один мільйон триста сорок чотири тисячі сто одну грн. 33 коп.) втрат від інфляції та витрати по сплаті судового збору в розмірі 132 141,80 грн. (сто тридцять дві тисячі сто сорок одна грн. 80 коп.).
3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно частини 2 статті 256 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складено та підписано 13 липня 2026 року.

Суддя А.М. Селівон