27.08.26
Справа № 744/159/26
Провадження № 2/744/332/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 серпня 2026 року в місті Семенівка Чернігівської області Семенівський районний суд Чернігівської області в складі:
головуючого – судді Гнипа О. І.,
при секретарях судового засідання Кекух А. А., Савченко С. І.,
розглянувши цивільну справу № 744/159/26 за позовом
позивача:  ОСОБА_1 
до
відповідача: Семенівської міської ради Чернігівської області
про
вимоги позивача: визнання права приватної власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами,
у відкритому судовому засіданні, проведеному за участі позивача ОСОБА_1 , а також за неприсутності представника відповідача, -

В С Т А Н О В И В :

За позовом сторона позивача просить визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право приватної власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами в цілому, який розташований по АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено про те, що в АДРЕСА_1 розташований житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, в якому на даний час зареєстрований та мешкає позивач. Будинок був зведений родичами позивача, які передали йому це майно.Право власності на будинок у БТІ не було зареєстроване, станом на зараз згідно, на думку позивача, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р № 1952-IV, Семенівське відділення КП «Н-Сіверського МБТІ» державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 01.01.2013 не проводить. Державний акт на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не оформлений, оскільки земельна ділянка не приватизована. Станом на зараз приватизувати земельну ділянку під будинком можливості немає, оскільки право власності позивача не підтверджено документально. Процедура державної реєстрації права на будинок не можлива без правовстановлюючих документів які не були оформлені раніше. Зазначений житловий будинок було збудовано у 1989 році разом із господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами. Після зведення будинку право власності не було зареєстровано через юридичну необізнаність родичів позивача. Таким чином, з метою оформлення права власності на житловий будинок і надвірні будівлі, позивач змушений звернутися до суду. Відповідно до ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України право власності на самочинно збудований або належно побудований об`єкт може бути визнане судом, якщо особа фактично володіє майном і має можливість оформити право власності в судовому порядку. Відповідно до вимог частини 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Обов`язковість державної реєстрації права власності на нерухоме майно встановлена пунктом 1 частини 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи ту обставину, що на даний час позивач не має можливості оформити право власності на житловий будинок, який фактично є його власністю, котрим він володіє багато років, в якому зареєстрований, що підтверджується відміткою в паспорті про реєстрацію місця проживання та фактично проживає, котрий розташований по АДРЕСА_1 , позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх невизнаних прав.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю та пояснив про те, що він вважає будинок таким, що набутий ним правомірно. У подальшому позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності із зазначенням даних щодо подальшого підтримання позову (а. с. 33).
Представник відповідача, Семенівської міської ради Чернігівської області, міський голова Деденко Сергій Іванович, у судове засідання не прибув, відзиву не подав, але подав до суду через підсистему «Електронний суд» заяву про розгляд справи за відсутності представника Семенівської міської ради, за змістом якої зазначив, що проти задоволення позовних вимог міська рада не заперечує (а. с. 19).
Судом у судовому засіданні досліджені відомості таких письмових доказів:
дані копії паспорта, яким документований позивач, де є лише відмітка про реєстрацію позивача у спірному будинку (а. с. 5-6);
дані копії технічного паспорта комунального підприємства «Новгород-Сіверське МБТІ», виготовленого 09.12.2025 на замовлення позивача без відомостей про власника на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а. с. 7-9);
дані копії виписки про вартість майна (а. с. 10); 
дані копії листа відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та цивільного захисту Семенівської міської ради від 06.04.2026 № 07-07/16, яким констатовано відсутність порушення будівельних норм і правил щодо будинку та споруд по АДРЕСА_1 (а. с. 28);
дані інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна про відсутність відомостей про вказаний будинок (а. с. 29).
Інших доказів позивачем не надано, клопотань про витребування доказів з обґрунтуванням причин стороною позивача не заявлено, подані позивачем письмові пояснення (а. с. 15), в яких викладені оціночні судження (суб`єктивні твердження) позивача, самі по собі не є достатніми доказами в розумінні ст. ст. 76, 80 Цивільного процесуального кодексу України.
Судом з`ясовано, що в даному випадку спір має бути вирішений у контексті такого застосування правил наступних норм права.
Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відтак позов на підставі норми ст. 392 Цивільного кодексу України про визнання права власності є способом підтвердження вже існуючого права, а не способом його утворення. Ухвалене рішення суду в цьому аспекті не має породжувати права власності саме по собі, а лише констатувати його наявність, набуту раніше з підстав, передбачених ст. 328 Цивільного кодексу України (право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом). Тому основою задоволення подібного позову є доведення позивачем як конкретної підстави набуття ним права власності на спірне майно, так і обставин оспорювання або невизнання цього права відповідачем.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 331 Цивільного кодексу України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Позаяк спірний будинок, за твердженням позивача, зведено у 1989 році, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до відносин щодо створення згаданого об`єкта застосовується законодавство, чинне на час виникнення відповідних відносин. Втім, питання про те, нормами якої саме редакції цивільного законодавства врегульовано створення спірного об`єкта, у цій справі вирішальним не є: позивач не довів ані того, ким і на якій земельній ділянці здійснювалося будівництво, ані підстави набуття ним самим права власності на цей будинок, а за такої недоведеності підстав для визнання права власності немає незалежно від застосовної редакції закону. Разом з тим, оскільки позивач у позовній заяві послався саме на ст. 376 Цивільного кодексу України як на одну з підстав позову, суд надає оцінку цьому доводу з урахуванням змісту наведеної норми.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, котрий дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 Цивільного кодексу України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Згідно із ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.
Формулювання положень ст. 376 Цивільного кодексу України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею (частинами третьою та п`ятою), тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, або за власником (користувачем) земельної ділянки, що випливає з висновків, зроблених Великою Палатою Верховного Суду (Постанова ВП ВС, 15.11.2023, справа № 916/1174/22 (№ у ЄДРСР 115377100)).
Враховуючи приведене, проаналізувавши доводи сторін, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог з таких підстав.
Матеріали справи не містять яких-небудь достовірних даних чи доказів про належність позивачеві земельної ділянки, на якій збудовано будинок, про надання цієї ділянки в користування чи відведення її для будівництва житлового будинку будь-якій особі, а також про наявність документів, які давали б право виконувати будівельні роботи.
Натомість позивач у позові прямо зазначив, що земельна ділянка «не приватизована», а державний акт на неї не оформлений.
З огляду на викладене, через не надання доказів позивачем, суд позбавлений можливості виявити, на якій же правовій підставі здійснювалося будівництво спірного будинку, та, відповідно, дійти висновку про правомірне створення об`єкта нерухомості як передумову виникнення права власності на нього.
Посилання позивача, поряд з іншим, на ст. 376 Цивільного кодексу України як на підставу позову судом відхиляється. Зокрема, визнання судом права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за частиною третьою цієї статті, як вже зазначалося, можливе лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі, яка здійснила таке будівництво, під уже збудоване нерухоме майно, але ж доказів надання позивачеві земельної ділянки у справі немає. Не підлягає застосуванню й ч. 5 ст. 376 Цивільного кодексу України, адже позивач не є ані власником, ані користувачем земельної ділянки, на якій розташований будинок, і доказів протилежного суду не надано. Крім того, позивач не стверджував, що будівництво здійснював він особисто – навпаки, у позові зазначено про зведення будинку його родичами. Проте, при наведенні підстав позову в позовній заяві (а. с. 2 – 4) не розкрито, хто саме з родичів здійснював будівництво, у яких відносинах ці особи перебували з позивачем, чи є вони живими, коли, у який спосіб і на якій правовій підставі нерухоме майно було передане позивачеві. Аргументи про передання майна не супроводжуються посиланням на конкретний правочин або на спадкування, а відповідних доказів – договору, свідоцтва про право на спадщину, документів про смерть спадкодавця та прийняття спадщини – суду не подано. Отже, суд позбавлений можливості встановити не лише підставу набуття права, а й коло осіб, права яких може зачепити рішення, зокрема інших спадкоємців чи співвласників, а ухвалення рішення за таких умов означало б вирішення питання про права незалучених осіб.
Також позивачем не надано суду ані, приміром, домової книги чи витягу з неї, ані рішень відповідного органу місцевого самоврядування, які давали б змогу встановити, за чиїм зверненням і на кого саме оформлений погосподарський номер, присвоєний домоволодінню за наведеною у позові адресою, та хто обліковувався як власник будинку. Тому, в цьому аспекті, посилання сторони позивача на відмітку в паспорті позивача про його реєстрацію в будинку, не можуть слугувати доказом існування права власності на будинок, оскільки ?еєстрація місця проживання особи переважно є засобом обліку.
Не свідчать на користь позивача й інші надані ним документи, перелік яких наведено вище.
Так, новий технічний паспорт від 09 грудня 2025 року, виготовлений на замовлення позивача, є документом, що містить опис технічних характеристик об`єкта, і не може належати до кола правовстановлюючих документів, підтверджувати його приналежність певній особі, до того ж у ньому відсутні відомості про власника.
Виписка про вартість майна визначає виключно вартісні показники досліджуваного об`єкта і не має відношення до питання про його належність.
Лист відділу містобудування, архітектури, житлово-комунального господарства та цивільного захисту від 06 квітня 2026 року № 07-07/16 констатує відсутність порушень будівельних норм і правил, тобто характеризує технічну сторону характеристик об`єкта. Відповідність будинку будівельним правилам і нормам не вирішує питання про те, ким і на якій правовій підставі його створено, права позивача не підтверджує.
Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та інших реєстрів вказує тільки на відсутність зареєстрованих речових прав на спірний будинок. Ця обставина доводить факт відсутності реєстрації, а тому доказом належності майна саме позивачеві бути не може.
Суд не розцінює заяву Семенівської міської ради Новгород-Сіверського району Чернігівської області саме в даній справі про відсутність заперечень проти позовних вимог як визнання позову.
Визнання позову є окремою розпорядчою дією відповідача (ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України), яка має бути висловлена прямо і недвозначно – шляхом чіткого зазначення про це або в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Повідомлення про відсутність заперечень проти позову такою дією не є: воно свідчить лише про пасивну процесуальну позицію відповідача і не містить безсумнівної згоди з матеріально-правовою вимогою позивача. Так само не є визнанням обставин, на які посилається позивач, і неподання відповідачем відзиву.
Отже, правових підстав для застосування у контексті позовних вимог на користь позивача норм або ст. 331 Цивільного кодексу України (відсутні докази щодо прийняття в експлуатацію та подальшої реєстрації нерухомого майна в межах міста) або ст. 376 Цивільного кодексу України (відсутні докази створення об`єкта позивачем і про власність або користування земельною ділянкою під будинком на законних підставах) або ст. 392 Цивільного кодексу України (позивачем не вказані конкретні підстави набуття майна у власність і обставин оспорювання або невизнання цього права відповідачем) немає.
За змістом ст. ст. 12, 13, 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Беручи до уваги наведене, позов не підлягає задоволенню на основі норм ст. ст. 331, 376, 392 Цивільного кодексу України та ст. ст. 12, 13, 81 Цивільного процесуального кодексу України.
Відповідно до змісту ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в позові судові витрати, понесені позивачем, покладаються на нього і відшкодуванню не підлягають. Доказів понесення судових витрат відповідач не подав і про їх розподіл не заявляв, тому питання про розподіл судових витрат на користь відповідача судом за цим рішенням не вирішується.
Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до Семенівської міської ради Чернігівської області про визнання права приватної власності на житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та надвірними спорудами, – відмовити повністю за недоведеністю усіх заявлених вимог.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня складення повного рішення апеляційної скарги безпосередньо до Чернігівського апеляційного суду.
Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання:  АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .
Відповідач: Семенівська міська рада Чернігівської області, місцезнаходження: вулиця Героїв України, будинок 6, місто Семенівка Чернігівської області, 15400, код ЄДРПОУ 04062009.
Дата складання повного рішення, враховуючи умови праці суду на території зони активних бойових дій, на якій функціонують державні електронні інформаційні ресурси, – 27.08.2026.

Суддя: О. І. Гнип