П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/3630/25
Провадження № 22-ц/4815/1449/26

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді 
Рівненської області: суддя Макеєв С.В. 
Заочне рішення суду першої інстанції ухвалено 
19 травня 2026 року в м. Дубно
Дубенського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу 

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В. Шимків С.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" на заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 травня 2026 року в цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" (далі – ТОВ "ФК "Ейс") звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 912925270 від 14 червня 2021 року в розмірі 18 572,12 гривень. 
Позов мотивовано тим, що внаслідок порушень ОСОБА_1 своїх зобов`язань за укладеним із Товариством з обмеженою відповідальністю "Манівео швидка фінансова допомога" (далі – ТОВ "Манівео") кредитним договором в нього утворилась спірна заборгованість, яка у зв`язку з переуступленням на користь ТОВ "ФК "Ейс" права вимоги підлягає стягненню на користь нового кредитора в судовому порядку.
Заочним рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 травня 2026 року ТОВ "ФК "Ейс" відмовлено в задоволенні позову.
Суд виходив із того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, а тому не доведено факту переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором від первісного кредитора ТОВ "Манівео" до ТОВ "Таліон Плюс", а наступні переходи прав вимоги, які є похідними, не можуть підтвердити передання вказаного права вимоги до останнього кредитора - ТОВ "ФК "Ейс".
На рішення суду позивачем подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин справи, невідповідності викладених в ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про те, що всупереч висновку суду попередньої інстанції матеріали справи містять належні докази відступлення на користь позивача права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, а саме копії відповідних договорів факторингу та реєстрів права вимоги. 
Зважаючи на те, що позичальник свої зобов`язання щодо сплати кредитних коштів не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, яка нарахована на підставі узгоджених контрагентами кредитного договору істотних умов, то вимоги позивача, як нового кредитора, є обґрунтованими. 
Щодо доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, то, на переконання заявника, доведення такої обставини не може бути предметом доказування в спірних правовідносинах. 
Незважаючи на це, для повного і всебічного розгляду суду були надані документи, які підтверджують здійснення фінансування та проведення взаєморозрахунків між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" за Реєстром № 149 від 31 серпня 2021 року, а саме протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги, який деталізує погоджені умови взаєморозрахунків та конкретизує обсяг фінансового активу, та акт звірки взаємних розрахунків, підписання якого є підтвердженням з боку первісного кредитора того факту, що фінансування за відступлене право вимоги було повністю виконане, а фінансові претензії між сторонами договору відсутні. 
Разом з тим самі по собі договори факторингів, витяги з реєстрів боржників за ними та акти-приймання передачі цих реєстрів є достатніми доказами на підтвердження переходу права вимоги. 
Звертається увага на нерелевантність застосованої в оскаржуваному рішенні судової практики. Так, у наведених судом справах Верховного Суду, зокрема, вирішувалося питання заміни сторони (стягувача) правонаступником у виконавчому провадженні за нормами Господарського кодексу України та Закону України "Про виконавче провадження". Крім того, умови відповідних договорів передбачали, що перехід права вимоги відбувається лише після повної оплати або в день укладення. 
Натомість у цій справі судом розглядається позов про стягнення заборгованості, а умови договорів факторингу визначають, що право вимоги переходить в момент підписання сторонами реєстру боржників, а не на дату оплати. Також різняться суб`єктні склади і об`єкти дослідження. Так, у справах Верховного Суду досліджували договори цесії та відступлення, де оплата є умовою переходу прав за законодавством чи договором.
З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 912925270 від 14 червня 2021 року у розмірі 18 572,12 гривень.
Правом надання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався, хоча йому про це роз`яснювалось ухвалою Рівненського апеляційного суду від 10 липня 2026 року.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справ і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у т.ч. електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного вкидання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
За правилами ст.ст. 626, 628, 638 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Частиною першою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Статтею 1056^1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Законом України "Про електронну комерцію" № 675-VIII (далі – Закон № 675-VIII) на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 Закону № 675-VIII визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частиною третьою ст. 5 Закону № 675-VIII унормовано, що правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ст.ст. 11, 12 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. (ч. 6 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону № 675-VIII).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Разом з тим відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Нормою статті 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.
З матеріалів справи вбачається, що 14 червня 2021 року між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 912925270 в електронній формі, за умовами якого відповідачу було надано у кредит грошові кошти в розмірі 5 400 гривень.
Згідно з пунктами 1.7, 1.9.1, 1.9.3 договору кредитна лінія надавалася строком на 14 днів від дати отримання кредиту позичальником.
Виключно на період строку, визначеного в п. 1.7 договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 598,60 процента річних, що становило 1,64 процента від суми кредиту за кожний день користування ним.
Якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду без своєчасної оплати процентів у порядку, передбаченому п. 1.8 договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною та індивідуальною процентною ставкою за весь строк дисконтного періоду скасовувалися з дати надання кредиту, і до взаємовідносин між сторонами застосовувалися правила нарахування процентів за базовою процентною ставкою в розмірі 620,50 процента річних, що становило 1,7 процента в день від суми кредиту за кожний день користування ним.
За заявкою на отримання коштів від 14 червня 2021 року строк кредиту становив 14 днів.
З довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Манівео" видно, що строк кредитування становив 14 днів, процентна ставка — 1,7% в день.
Первинний кредитор кошти згідно з договором ОСОБА_1 перерахував на зазначену в заявці і договорі картку 4966-80XX-XXXX-4761, що підтверджується випискою з банківського рахунка від 06 жовтня 2025 року, наданою АБ "Укргазбанк".
28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" було укладено договір факторингу №28/1118-01, згідно з яким ТОВ "Манівео" передає за плату ТОВ "Таліон Плюс" належні йому права вимоги, а останнє приймає права вимоги до боржників. Строк дії вказаного договору факторингу закінчувався 28 листопада 2019 року.
28 листопада 2019 року ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін.
У подальшому між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В даній додатковій угоді договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 викладено у новій редакції.
31 грудня 2021 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року.
31 грудня 2022 року сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року.
31 грудня 2023 року, сторони договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року.
Відповідно до пунктів 1.2., 1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.
Під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №149 від 21 червня 2021 року за договором факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ "Таліон Плюс" отримало право вимоги до відповідача за кредитним договором № 912925270 на загальну суму 11 866,40 гривень, з яких: 5 399,28 гривень сума заборгованості за тілом кредиту, 6 467,12 гривень за відсотками.
05 серпня 2020 року ТОВ "Таліон плюс" та ТОВ "ФК "Онлайн фінанс" укладено договір факторингу № 05/0820-01, за яким ТОВ "ФК "Онлайн фінанс" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ "Таліон плюс", в т.ч. і до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 912925270. На підтвердження факту передачі права грошової вимоги до позовної заяви було додано витяг з реєстру боржників до договору та докази оплати за договором факторингу.
08 липня 2025 року ТОВ "ФК "Онлайн фінанс" та ТОВ "Ейс" уклали договір факторингу № 08/07/25-Е, за яким ТОВ "ФК "Ейс" набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ТОВ "ФК "Онлайн фінанс", в т.ч. і до ОСОБА_1 , за кредитним договором № 912925270. На підтвердження факту передачі права грошової вимоги до позовної заяви було додано витяг з реєстру боржників до договору та докази оплати за договором факторингу. 
Розрахунком ТОВ "ФК "Ейс" встановлено, що заборгованість ОСОБА_1 становить 18 572,12 гривні, а саме: заборгованість за тілом кредиту склала 5 399,28 гривні; заборгованість за процентами - 13 172,84 гривні.
На переконанні колегії суддів, наявні в матеріалах справи наступні договори факторингів, витяги з реєстрів прав вимог до них підтверджують належне набуття позивачем права вимоги до відповідача і будь-яких сумнівів щодо цього юридичного факту ці документи не викликають.
При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів визнання в судовому порядку договору факторингу від 28 листопада 2018 року за № 28/1118-01 недійсним. Тобто за таких обставин діяла презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена (ст. 204 ЦК України).
Договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року передбачено момент набуття ТОВ "Таліон Плюс" права вимоги - з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги. 
Норми статті 1077 ЦК України не містять імперативного положення про те, що право вимоги до нового кредитора за договором факторингу переходить саме з моменту сплати оплати новим кредитором (фактором) на користь первісного кредитора (клієнта) заборгованості чи інших платежів відповідно до договору факторингу.
Отже, ТОВ "Таліон плюс" набуло права вимоги до боржника з моменту підписання відповідного реєстру прав вимоги до цього боржника.
Незважаючи на це, позивачем було надано акт звірки взаємних розрахунків та протокол узгодження предмету факторингової операції та обсягу переданих прав вимоги за реєстром прав вимоги № 149 від 31 серпня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року.
Зазначені документи в сукупності із іншими доказами в справі та за відсутності будь-яких обґрунтованих аргументів на їх спростування зі сторони відповідача лише доводять ствердження узгодженості між контрагентами договору факторингу даних бухгалтерського обліку та відображають фактичний стан виконання зобов`язань у межах правовідносин. Його підписання уповноваженими представниками сторін та засвідчення печатками товариств свідчить про виконання усіх істотних умов договору факторингу.
Поготів, переглядаючи справ, колегія суддів враховує постанову Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, у якій на вирішення суду касаційної інстанції ставилося питання щодо підтвердження новим кредитором отримання права вимоги до боржника.
Як і у цій справі, зазначене право переходило внаслідок послідовного укладення договорів факторингу: спочатку від первинного кредитора — ТОВ "Манівео" до ТОВ "Таліон плюс" саме за договором факторингу № 28/1118—01 від 28 листопада 2018 року, від нього — до ТОВ "ФК "Онлайн Фінанс", а надалі — до нового кредитора за подібними договорами факторингу.
Натомість суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов частково, дійшов висновку, що внаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за кредитним договором перейшли до нового кредитора правомірно. 
Так, суд апеляційної інстанції встановив, що 04 травня 2021 року між ТОВ "Манівео" та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 662640640; 28 листопада 2018 року між ТОВ "Манівео" та ТОВ "Таліон Плюс" укладено договір факторингу № 28/1118-01, відповідно до умов якого до ТОВ "Таліон Плюс" перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором, що підтверджується витягом з реєстру прав вимоги № 141 від 06 липня 2021 року. Строк дії договору факторингу № 28/1118-01 неодноразово продовжувався на підставі додаткових угод до 31 грудня 2024 року. За змістом пункту 2.1 договору факторингу № 28/1118-01 клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Відповідно до пункту 4.1. договору факторингу № 28/1118-01 право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.
Суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позовних вимог.
Доцільність такого підходу при з`ясуванні питання щодо наявності у нового кредитора права вимоги за подібних правовідносин підтверджено у постанові Верховного Суду від 04 лютого 2026 року № 202/13389/24.
За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Натомість суд першої інстанції, застосовуючи практику Верховного Суду, не врахував, що відповідні висновки не були універсальними та типовими для всіх справ і фактичних обставин, які могли бути встановлені судами. 
З огляду на різноманітність правовідносин та обставин, що стали підставою для виникнення спорів, суд мав здійснити аналіз відносин та оцінку релевантності, виходячи з однакового виду суб`єкта, однакового виду об`єкта, а також однакових за змістом прав та обов`язків щодо нього.
Незважаючи на те, що позивач є новим кредитором, його вимоги до задоволення в повному обсязі не підлягають, адже заборгованість за відсотками за користування кредитним коштами здійснена поза межами строку кредитування, а саме з 14 червня 2021 року по 24 жовтня 2021 року, коли строк кредитування складав лише 14 днів.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. 
В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Наведене спонукає до висновку, що протягом дії договірних відносин розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Згідно з довідкою щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ "Манівео" та заявкою на отримання грошових коштів в кредит ОСОБА_1 мав намір отримати 5400 гривень, обравши строк кредитування 14 днів із процентною ставкою 1,70% на день (а.с. 11, 15).
З алгоритму дій споживача в ІТС ТОВ " Манівео" видно, що з метою акцепту оферти та укладення електронного договору та отримання фінансових послуг під торгівельною маркою "Moneyveo" клієнти могли обрати суму кредиту від 100 до 17 000 гривень з терміном лише від 1 до 30 днів (а.с. 12). 
В пункті 1.7 кредитного договору вказується про те, що кредитна лінії надається строком на 14 днів.
В розрахунку заборгованості первинного кредитора (ТОВ "Манівео), незважаючи про охоплення ним періоду з 14 червня 2021 року по 22 квітня 2022 року, зазначено, що строк становив 14 днів (а.с. 31).
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом, поза чітко вказаного строку кредитування.
Одними із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Відповідно до ч.8 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Відсутність позову про визнання кредитного договору неукладеного як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом кредитора до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Як убачається, суд попередньої інстанції при вирішенні спірних правовідносин увагу на наведені обставини не звернув, що призводить до унеможливлення чинності судового рішення.
Тому позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення на користь нового кредитора з позичальника 5 533,20 гривень заборгованості, позаяк тіло кредиту становить 5 400 гривень, нараховані проценти за фактично узгодженим строком кредитування в 14 днів за ставкою 1,70% на день складають 1 285,20 гривень, а сплачено в рахунок погашення 1 152 гривень.
Підставою для прийняття постанови про часткове задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" задовольнити частково.
Скасувати заочне рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 19 травня 2026 року.
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс" 5 533 (п`ять тисяч п`ятсот тридцять три) гривні 20 копійок заборгованості.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Ейс"; місцезнаходження: вулиця Алматинська, буд. 8, офіс 310а, м. Київ 02090; код ЄДРПОУ: 21133352.
Відповідач: ОСОБА_1 ; зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         С.В. Боймиструк

С.С. Шимків