ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 712/2426/23
адміністративне провадження № К/990/51089/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
розглянувши у порядку письмового провадження без виклику учасників у суді касаційної інстанції справу № 712/2426/23,
за позовом  ОСОБА_1 до Соснівського відділу у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби про скасування постанови у справі про накладення адміністративного стягнення, про визнання протиправним та скасування рішення про примусове повернення до країни походження, зобов`язання вчинити певні дії, 
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2025 року (головуючий суддя Пироженко С.А.),
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Грибан І.О., судді: Ключкович В.Ю., Парінов А.Б.)
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їхнє обґрунтування
1. У березні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Соснівський відділ у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області, у якому просив:
1.1. визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЧК № 001569 винесену 07.03.2023, начальником Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС Черниш В.П., якою відповідно до частини першої статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн;
1.2. визнати протиправним та скасувати рішення від 07.03.2023 № 4 головного спеціаліста сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС Василевича А.М., затверджене начальником Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС Чернишом В.П., про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 до 12.03.2023;
1.3. зобов`язати Соснівський відділ у м. Черкаси УДМС анулювати запис начальника цього відділу Черниша В.П. від 07.03.2023 в паспорті громадянина росії ОСОБА_1 про прийняте рішення про примусове повернення від 07.03.2023 із встановленим строком для виїзду 5 діб.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16.10.2019 між ним, громадянином рф, та громадянкою України ОСОБА_2 укладено шлюб, у зв`язку з чим 08.04.2021 УДМС у Черкаській області йому видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії до 06.04.2022, що надавало йому право проживати в Україні на законних підставах, а 27.10.2021 звернувся до Смілянського відділу УДМС із заявою про надання йому дозволу на імміграцію у зв`язку з тим, що він понад два роки перебуває у шлюбі з громадянкою України.
2.1. Позивач пояснював, що, починаючи з 06.03.2022 (за 30 днів до закінчення терміну посвідки на тимчасове проживання), неодноразово телефонував та намагався потрапити на особистий прийом до УДМС України у Черкаській області із заявою про обмін/продовження терміну посвідки на тимчасове проживання, проте співробітники міграційної служби кожного разу пояснювали йому, що з початком повномасштабної військової агресії росії проти незалежності та територіальної цілісності України 24.02.2022, надання адміністративних послуг для громадян росїї, зокрема обмін посвідки на тимчасове проживання та продовження її строків, було призупинено на невизначений строк.
2.2. Також позивач зазначив, що 01.07.2022 він письмово звернувся із заявою про продовження терміну посвідки на тимчасове проживання до УДМС України у Черкаській області (вх. №Ч-30/6/7101-22). У своїй заяві посилався на те, що через відсутність чинних документів, у нього виникали проблеми із вільним пересуванням територією міста Сміла та міста Черкаси, не кажучи вже про всю територію України, та неможливість розпоряджатися власним банківським вкладом, працевлаштуватися, вчиняти нотаріальні дії тощо. У відповідь позивач отримав лист від 12.07.2022 № 4-30/6/7101-22/7101.3/89-22 за підписом в.о. начальника УДМС по Черкаській області Уманець В.О., в якому йому було «рекомендовано звернутися до Управління щодо обміну посвідки на тимчасове проживання після припинення чи скасування воєнного стану на території України». 
2.3. Крім того, позивач зазначив, що 11.07.2022 та 01.08.2022 він звернувся до Офісу Президента України із заявами щодо відмови територіальним ДМС у прийому документів для обміну його посвідки на тимчасове проживання, які у подальшому були переправлені до ДМС України. За результатами розгляду вказаних заяв голова ДМС України Науменко Н. листом від 23.08.2022 № 4-6806- 22/1/8.1/3892-22 йому роз`яснила, що «на законодавчому рівні питання продовження строку дії посвідок на тимчасове проживання громадян російської федерації, строк дії яких закінчився під час дії воєнного стану, на сьогодні [на момент надання відповіді], не врегульовано».
2.4. З огляду на викладене, позивач вважав, що попередив органи ДМС України про своє вразливе становище, та з огляду на зміст наданих йому офіційних відповідей очікував або припинення чи скасування воєнного стану на території України, або врегулювання цієї юридичної прогалини на нормативному рівні.
2.5. Далі позивач пояснював, що 27.02.2023 він отримав поштовим зв`язком рішення Смілянського відділу УДМС України по Черкаській області № 71264300017709 від 05.01.2023 про відмову йому у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», як особі, якій на підставі закону заборонено в`їзд на територію України.
2.6. Оскільки ця інформація стала для нього новиною, позивач 02.03.2023 звернувся до УДМС у Харківській області та Черкаській області із запитом про надання інформації щодо наявності/відсутності рішень про заборону в`їзду на територію України стосовно нього протягом періоду з 01.08.2018 по 05.01.2023, у відповідь на який на електронну адресу отримав лист УДМС України по Черкаській області від 08.03.2023 № 4-18/6/7101-23/7101.8.1/35-23, за змістом якого «рішення про заборону в`їзду на територію України відносно нього не приймалися». 
2.7. Водночас позивач зауважив, що 02.03.2023 йому зателефонував співробітник Служби безпеки України (який не представився) і повідомив, що позивач є нелегальним мігрантом, і що йому загрожує адміністративний штраф у розмірі 2100 грн, у зв`язку з чим йому потрібно з`явитися до Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС в Черкаській області для складання адміністративного протоколу.
2.8. Звернувшись негайно до відповідача, позивач дізнався, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 він повинен був протягом 30 днів з дня набрання чинності цієї постанови звернутися до Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС України в Черкаській області за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 до дня набрання чинності означеної постанови. Однак, через те, що він не звернувся за обміном посвідки на тимчасове проживання протягом установленого вказаною постановою Кабінету Міністрів України строку [30 днів], зараз здійснити її обмін неможливо, тому його буде притягнуто до адміністративної відповідальності.
2.9. Своєю чергою позивач пояснював уповноваженим особам відповідача, що він не є «впевненим користувачем» глобальної мережі Інтернет, погано орієнтується у соціальних мережах (Фейсбук), тому своєчасно отримати інформацію про поновлення надання ДМС адміністративних послуг не мав можливості. При цьому позивач вказував, що керувався листом-відповіддю в.о. начальника УДМС по Черкаській області Уманця В.О., та листом-відповіддю голови ДМС України Науменко Н. Підстав не довіряти офіційним особам у нього не було. Оскільки воєнний стан не був ні припинений, ні тим більше скасований, він не звертався до УДМС у Черкаській області з питанням обміну (продовження терміну) посвідки на тимчасове проживання в Україні.
2.10. Проте, не зважаючи на його пояснення, відповідачем 07.03.2023 стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне порушення серії ПР МЧК № 001570 за частиною першоаю статті 203 КУпАП, зі змістом якого він не погодився та відмовився від його підписання, а також надав письмові пояснення до цього протоколу. Без урахування пояснень позивача начальником Соснівського відділу у м. Черкаси УДМС Чернишом В.П. винесено постанову від 07.03.2023 серії ПН МЧК № 001569 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП, якою накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2 040 грн.
2.11. Цього ж дня уповноваженими особами відповідача прийнято рішення від 07.03.2023 № 4 про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця ОСОБА_1 , яким його було зобов`язано покинути територію України у термін до 12.03.2023, з яким він також не погодився та відмовився підписувати його. Посвідка на тимчасове проживання № НОМЕР_1 була вилучена у нього співробітниками відповідача.
2.12. Після цього начальником відділу внесено запис на 3 сторінці його закордонного паспорту, що «прийнято рішення про примусове повернення від 07.03.2023 № 4. Встановлено строк для виїзду 5 діб. Зобов`язаний залишити територію України до 12.03.2023», а заступником начальника відділу Соснівського районного відділу у м. Черкаси УДМС по Черкаській області Слобожаник О.В. усно роз`яснено позивачу, що йому необхідно виїхати за територію України в Республіку Молдова, оскільки це єдина країна, з якою у громадян російської федерації відсутній візовий режим. Там він, начебто, зможе оформити в Посольстві України візу та заїхати на територію України за візою, подати документи на дозвіл на імміграцію. Проте пізніше слова уповноваженої особи відповідача Слобожаник О.В. були спростовані відповіддю з офіційної електронної пошти консульського підрозділу Посольства України в Республіці Молдова від 08.03.2023, за змістом якої позивачу повідомлено, що «без посвідки на проживання в Республіці Молдова документи для подачі на отримання візи розглядатися не будуть».
2.13. Позивач підкреслив, що після оголошення йому рішення про примусове повернення він одразу ж повідомив відповідача про те, що буде оскаржувати це рішення в судовому порядку, як і рішення Смілянського відділу УДМС у Черкаській області від 05.01.2023 № 71264300017709 про відмову йому у дозволі на імміграцію, отримане ним засобами поштового зв`язку 27.02.2023, однак відповідачем, в порушення вимог пункту 10 розділу І Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, не оповіщено Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги та не запропоновано йому безоплатну правову допомогу, чим порушено його право на гарантовану правову допомогу. 
2.14. На цій підставі позивач стверджував, що зазначення відповідачем в оскаржуваному рішенні від 07.03.2023 № 4 про примусове повернення про те, що ОСОБА_1 не звернувся своєчасно за оформленням посвідки на тимчасове проживання, а тому відсутні підстави для подальшого перебування на території України, так само як і зазначення у протоколі про адміністративне правопорушення про його незаконне перебування на території України, не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. 
2.15. Позивач також наголосив на тому, що відповідачем не враховані його заяви під час співбесіди щодо його політичних поглядів, які відрізняються від поглядів країни-агресора, оскільки позивач засуджує військові дії російської федерації, здійснення неспровокованої військової агресії проти мирної України, застосовуючи термін «спецоперація» замість реального - «війна», про що він також писав і у зверненнях до Президента України від 11.07.2022 та 01.08.2022.
2.16. Підсумовуючи наведене, ОСОБА_1 вважав, що оскаржувані ним у межах цього провадження рішення відповідача є протиправними та підлягають скасуванню. 
2.17. 28.03.2023 та 12.05.2023 позивачем подано доповнення до позовної заяви, де, серед іншого, зазначено, що після відкриття провадження у цій справі позивач звернувся до Посольства України в Республіці Молдова з питанням отримання візи для в`їзду на територію України та у відповідь отримав лист Посольства України в Республіці Молдова від 28.03.2023 № 6136/26-093-35131 для подання документів для оформлення візи в Посольстві України в Республіці Молдова громадянин російської федерації повинен бути документований посвідкою на тимчасове або постійне проживання в Республіці Молдова, без нього він не зможе зареєструвати візову анкету на сайті http://visa.mfa.gov.ua, стати в електронну чергу та здійснити подання документів Консулу.
2.18. Позивач також зауважив, що на його звернення на підставі пункту 13 постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2017 № 118 «Про затвердження Правил оформлення віз для в`їзду в Україну і транзитного проїзду через її територію» до Департаменту консульської служби Міністерства закордонних справ України з аналогічним питанням, останній надав відповідь листом від 14.04.2023 № 71/19-091-42241 за підписом директора Горяйнова Р, за змістом якої позивачу повідомлено про те, що російську федерацію включено до переліку держав міграційного ризику, а враховуючи зупинення діяльності закордонних дипломатичних установ України на території рф, наразі візові клопотання громадяни рф можуть подати до ЗДУ або візових центрів VFS Global лише в третіх країнах, де вони мають дозвіл на тимчасове чи постійне проживання.
2.19. У взаємозв`язку з викладеним позивач наголосив на тому, що він не має видів на тимчасове чи постійне проживання в третіх країнах та підстав їх отримання. 
2.20. Отже, на переконання позивача, за умови відсутності законодавчого врегулювання питання надання дозволу на проживання в Україні, обміну посвідки на тимчасове проживання, видачі в`їзду на територію України громадянам російської федерації виїзд позивача до країни походження або третьої країни у разі закінчення строку дії дозволу на проживання в Україні є надмірним тягарем та не відповідає меті нормативного регулювання цього питання.
3. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.04.2025 замінено відповідача Соснівський відділ у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально-Південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби (далі - відповідач, Соснівський відділ у м. Черкаси Центрально-південного міжрегіонального УДМС) та третю особу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на його правонаступника Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (далі - третя особа, Центрально-південне міжрегіональне УДМС).
Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи
4. ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина рф НОМЕР_2 .
5. 16.10.2019 між громадянином російської федерації ОСОБА_1 та громадянкою України ОСОБА_2 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Батьки ОСОБА_1 є українцями, народилися в Україні.
6. В Україну до м. Сміла позивач прибув у 2019 році у зв`язку з укладенням шлюбу з громадянкою України, де і проживає по теперішній час.
7. На цій підставі 08.04.2021 Управлінням Державної міграційної служби України у Черкаській області йому було видано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_1 терміном дії до 06.04.2022.
8. 27.10.2021 громадянин російської федерації ОСОБА_1 звернувся до Смілянського відділу УДМС у Черкаській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки його дружина є громадянкою України, з якою він перебуває у шлюбі понад 2 роки.
9. 22.12.2022 Смілянським відділом УДМС у Черкаській області направлено запити до УДМС у Черкаській області та до ГУДМС в Харківській області для перевірки інформації щодо наявності/відсутності інформації про заборону в`їзду в Україну ОСОБА_1 .
10. 23.12.2022 УДМС у Черкаській області у відповідь на вищезазначений запит направило лист яким повідомило, що ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності на території УДМС у Черкаській області не притягувався, рішення про заборону в`їзду на територію України та примусове повернення (видворення) з території України відносно нього не приймалися, водночас повідомили, що згідно архівних даних підсистеми «Незаконний мігрант» ЄІАС УМП наявна інформація про заборону в`їзду на територію України вищевказаному громадянину. Рішення про заборону в`їзду на територію України відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 прийнято 18.03.2021 ГУДМС у Харківській області на підставі статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
11. 05.01.2023 ГУДМС у Харківській області надало відповідь на запит Смілянського відділу УДМС у Черкаській області та повідомило, що 18.03.2021 стосовно громадянина російської федерації ОСОБА_1 прийнято рішення про заборону в`їзду на територію України строком до 18.03.2024.
12. 05.01.2023 Смілянським відділом УДМС у Черкаській області прийнято рішення № 71264300017709 про відмову громадянину російської федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», як особі, якій на підставі закону заборонено в`їзд на територію України.
13. 07.03.2023 уповноваженою посадовою особою Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області відносно громадянина російської федерації ОСОБА_1 складено адміністративний протокол серії ПР МЧК № 001570 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 203 КУпАП, а саме за ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування.
14. Цього ж дня [07.03.2023] начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області винесено постанову серії ПН МЧК № 001569 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 2040 грн.
15. 07.03.2023 начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області прийнято рішення № 4 про примусове повернення громадянина російської федерації ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
16. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025, у задоволенні позову відмовлено.
16.1. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем позивач перебував на території України з порушенням строків, визначених пунктом 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2021 № 150 (далі - Порядок № 150), та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, доказів звернення до уповноваженого державного органу з документами про продовження строку перебування в Україні в порядку частини 2 статті 17 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) останнім не надано, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували на те, що позивач звертався за обміном посвідки на тимчасове проживання у період з 08.11.2022 по 08.12.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232, протягом визначеного нею періоду, що спростовує письмові пояснення позивача, додані до протоколу ПР МЧК 001570 від 07.03.2023.
16.2. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зауважив, що у зв`язку із збройною військовою агресією рф в Україні, відповідно до статті 64 Конституції України, статей 121, 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указу Президента України від 24.02.2022 № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 28.02.2022 № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб», якою (пункт 1) зупинив строки надання адміністративних послуг суб`єктам їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні (постанова втратила чинність на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08.08.2023 № 828). Тобто, у зв`язку з військовою агресією рф, зобов`язання Держави Україна перед іноземцями, громадянами рф, видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру (видача, продовження посвідок на тимчасове перебування в Україні) зупинено на час воєнного стану.
16.3. Водночас, за висновком суду апеляційної інстанції, іноземці у зв`язку з цим не звільнялися від зобов`язання виїхати за межі України у разі закінчення дії дозвільних документів щодо законності підстав перебування на території України. Проте, після 06.04.2022 (закінчення дії посвідки) позивач за межі території України не виїхав та продовжував перебувати на території України без законних підстав.
16.4. Суди попередніх інстанцій також врахували, що Держава Україна з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови від 21.10.2022 № 1232 (набрала чинності 26.10.2022), надала можливість громадянам рф, строк дії посвідок у яких закінчився під час введення на території України воєнного стану, у строк з 10.11.2022 по 09.12.2022 легалізувати своє перебування на території України. Однак, позивач не здійснив обмін раніше виданої посвідки у строки, визначені пунктом 3 Постанови № 1232, щоб пролонгувати законність свого перебування на території України. На цій підставі суди обох інстанцій відхилили доводи позивача про те, що він не порушив жодних приписів законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, оскільки останній не звертався за обміном/продовженням посвідки на тимчасове проживання в Україні і ним не надано доказів, які б підтверджували наявність перешкод своєчасного звернення ним до органів ДМС з метою обміну посвідки на тимчасове проживання в України у порядку та строки, визначені Постановою № 1232.
16.5. Відхиляючи доводи позивача про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не враховано його сімейного стану, зокрема, укладення шлюбу з громадянкою України, суди попередніх інстанцій, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваних рішень, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення нею порушення міграційного законодавства України.
16.6. На підставі наведеного, приймаючи до уваги те, що позивач порушив правила тимчасового перебування на території України, а відомості про його перебування на території України на законних підставах відсутні, він не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, а підстави вважати, що ОСОБА_1 підпадає під захист статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) або статті 31 Закону № 3773-VI відсутні, то суди попередніх інстанцій виснували, що оскаржувані рішення відповідача є правомірними. 
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух в касаційній інстанції
17. Не погоджуючись із рішенням судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив їх скасувати та направити справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
17.1. Ця касаційна скарга подана з підстав, визначених пунктами 1 та 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
17.2. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник посилався на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм частини першої статті 26 та частини першої статті 31 Закону № 3773-VI у системному зв`язку зі статтею 2 КАС України та статтями 3 та 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, пунктів 19, 67 постанови Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 «Про затвердження зразка, технічного опису бланка та Порядку оформлення, видачі, обміну, відкликання, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання» (далі - Постанова № 322), пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» (далі - Постанова № 165), пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (далі - Постанова № 1232), частини першої статті 3, частин четвертої і п`ятої статті 5, частини четвертої статті 22 Закону України від 02.10.1996 № 393/96-ВР «Про звернення громадян», викладені у постановах від 16.03.2023 у справі № 522/5661/22, від 31.01.2024 у справі № 204/10229/22, від 12.09.2024 у справі № 299/2749/23, від 27.02.2025 у справі № 589/2960/23.
17.3. Касатор, серед іншого, наполягав на тому, що суди попередніх інстанції неправильно застосували частину першу статті 26 Закону № 3773-VI та пункт 67 Постанови № 322, витлумачивши їх поза реальними умовами воєнного стану та без урахування зупинення адміністративних послуг з видачі довідок на тимчасове перебування в Україні на підставі Постанови № 165, всупереч висновку Верховного Суду у справі № 589/2960/23 про те, що покладення на іноземців обов`язку виїзду з території країни є неправомірним, якщо держава не забезпечила реальної та доступної можливості легалізувати їх перебування в умовах правової невизначеності, створеною самою державою. 
17.4. Також, на переконання касатора, суди попередніх інстанцій застосували у його ситуації норми частини першої статті 26 Закону № 3773-VI у взаємозв`язку з пунктом 3 Постанови № 1232 без урахування висновків Верховного Суду, сформованих у тій же справі [№ 589/2960/23], відповідно до яких саме по собі формальне пропущення 30-денного строку, встановленого вказаною нормою, не є безумовною підставою для застосування до іноземця процедури примусового повернення, передбаченої частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI. 
17.5. Скаржник наголосив на тому, що всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним у справах № 589/2960/23 та № 299/2749/23 суди попередніх інстанцій вийшли за межі правових підстав, визначених в оскаржуваному рішенні про примусове повернення, та здійснили оцінку законності цього рішення крізь призму пункту 3 Постанови № 1232, який не був вказаний адміністративним органом як правова підстава під час ухвалення оскаржуваного рішення, а доводи з посиланням на вказаний пункт були наведені відповідачем лише у відзиві на позовну заяву під час судового розгляду цієї справи. Скаржник підкреслив, що суди попередніх інстанцій для оцінки поведінки позивача станом на 06.04.2022 (дата закінчення терміну посвідки на тимчасове проживання) застосували положення Постанови № 1232, коли цей нормативно-правовий акт ще не існував та не міг регулювати спірні правовідносини, що ставить під сумнів чіткість і однозначність правової позиції та підриває обґрунтованість судового рішення. 
17.6. Виснувавши, що порушення іноземцем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства є самостійною правовою підставою для примусового повернення, а сам по собі факт наявності дружини (чоловіка) в Україні не є підставою для скасування рішення органу ДМС про примусове повернення іноземця до країни походження чи третьої країни, суди попередніх інстанцій, з погляду скаржника, фактично застосували норми частини першої статті 26 Закону № 3773-VI, статті 3 і 8 Конвенції та статті 2 КАС України без урахування правових висновків Верховного Суду, сформованих у справах № 589/2960/23, № 299/2749/23 та № 522/5661/22, відповідно до яких сімейні обставини, баланс інтересів, пропорційність втручання та наслідки для сімейного життя подружжя є невід`ємними елементами правової оцінки при застосуванні до іноземця заходів примусового повернення і не можуть бути віднесені до «несуттєвих факторів».
17.7. За доводами касаційної скарги неврахування судами попередніх інстанцій наведених висновків Верховного Суду привело їх до неправильних і помилкових висновків по суті спору. На переконання скаржника, суди продемонстрували формальний підхід, обмежившись перевіркою формального дотримання строків без з`ясування індивідуальних обставин ситуації позивача, водночас протиправно не взяли до уваги докази особистих усних та телефонних звернень позивача щодо обміну посвідки, починаючи з 06.03.2022 в межах її дії, а також письмових звернень щодо обміну посвідки після закінчення її дії, що підтверджує добросовісний намір позивача дотримуватися міграційного закону, не дослідили дотримання відповідачем одного з елементів критерію «необхідності у демократичному суспільстві», не оцінили пропорційність несприятливих наслідків для сімейного життя подружжя у співвідношенні з цілями рішення суб`єкта владних повноважень, а також ризики повернення позивача до країни походження та питання його захисту відповідно до статті 3 Конвенції і статті 31 Закону № 3773-VI.
17.8. Касатор стверджував, що суди попередніх інстанцій застосували норми частини 1 статті 3, частин 4 і 5 статті 5, частину четверту статті 22 Закону України «Про звернення громадян» та положення постанови Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 165 без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 31.01.2024 у справі № 204/10229/22, за змістом якого суди мають досліджувати питання дотримання законності процедур та виконання органом державної міграційної служби положень Закону України «Про звернення громадян» в частині фіксації звернень громадян в усній формі, в тому числі встановлювати коли та ким з уповноважених осіб органу державної міграційної служби було отримане усне звернення та надано відповідну усну відмову у прийнятті відповідних документів (зокрема, показаннями свідків), інакше іноземець, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на неврегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, останній позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.
17.9. На обґрунтування підстав касаційного оскарження за пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України скаржник посилався у взаємозв`язку із пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України та вказував на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, що призвело до неможливості встановлення фактичних обставин, необхідних для правильного вирішення спору.
17.10. Скаржник зауважив, що суди попередніх інстанцій відмовили йому у задоволенні клопотання про виклик і допит свідків (посадових осіб органу ДМС), до яких він безпосередньо звертався з питанням щодо обміну посвідки як у межах її дії, так і після закінчення її дії, суди не надали жодної оцінки відповідям ДМС від 11.07.2022 та 23.08.2022, які прямо підтверджують відсутність можливості обміняти посвідку до завершення або скасування воєнного стану, а також залишили без аналізу дії позивача, що свідчили про добросовісне прагнення легалізувати своє перебування в Україні, уникаючи наслідків примусового повернення для його сімейного життя.
17.11. Касатор наполягав на тому, що суди попередніх інстанцій не встановили ключових обставин, які мають, з його погляду, вирішальне значення для вирішення цього спору, що свідчить про порушення принципу повного і всебічного з`ясування всіх обставин справи, а саме:
1) чи звертався позивач до органів ДМС після 06.03.2022 та після закінчення терміну дії посвідки на тимчасове проживання [06.04.2022];
2) які відповіді позивач отримував на свої звернення;
3) які конкретні дії вчиняв позивач для своєї легалізації в Україні;
4) чи мав позивач реальну можливість дотриматися вимог законодавства з урахуванням дії воєнного стану та чи перебував він у стані правової невизначеності;
5) які наслідки примусового повернення позивача до країни походження чи третьої країни матимуть для його сімейного життя та чи є таке втручання пропорційним;
6) чи дотримано справедливого балансу між інтересами держави і правами позивача.
18. Ухвалою Суду від 23.12.2025 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 у частині позовних вимог про визнання протиправною та скасування постанови начальника Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Черниша В.П. серії ПН МЧК № 001569 від 07.03.2023, про накладення адміністративного стягнення, якою відповідно до частини першої статті 203 КУпАП на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 2040 грн, позаяк судові рішення, ухвалені за наслідками апеляційного перегляду справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо притягнення до адміністративної відповідальності, касаційному оскарженню не підлягають.
19. Ухвалою Суду від 19.01.2026 відкрито касаційне провадження № К/990/51089/25 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Василевича А.М. № 4 від 07.03.2023, затвердженого начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Чернишем В.П., про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 до 12.03.2023 та зобов`язання Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області анулювати запис начальника Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Черниша В.П. від 07.03.2023 в паспорті громадянина російської федерації ОСОБА_1 , про прийняте рішення про примусове повернення від 07.03.2023 із встановленим строком для виїзду 5 діб.
20. Ухвалою Суду від 30.01.2026 клопотання ОСОБА_1 задоволено, зупинено дію рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.07.2025 та постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2025 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
21. Ухвалою Суду від 18.03.2026 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження у відповідності до вимог статей 340 та 345 КАС України.
Позиція інших учасників справи
22. Не погодившись із доводами касаційної скарги, Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби подав письмовий відзив, у якому посилаючись на її необґрунтованість, просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, як законні та обґрунтовані.
22.1. Цей учасник справи наголошував на тому, що оскільки ОСОБА_1 проживав на території України по посвідці на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився, та у строк, визначений пунктом 3 Постанови № 1232, до територіального органу ДМС із заявою-анкетою відповідно до Порядку № 322 щодо її обміну не звертався, однак з моменту закінчення строку дії посвідки за межі України не виїхав, внаслідок чого перебував на території України незаконно, то в розумінні пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI він є нелегальним мігрантом, у зв`язку з чим згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 Закону № 2491-ІІІ не має підстав для звернення із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну, а тому застосування до нього заходів, передбачених статтею 26 Закону № 3773-VI є цілком правомірним та виправданим.
22.2. Заперечуючи проти доводів касатора щодо недотримання судом апеляційної інстанції норм статті 31 Закону № 3773-VI (заборона вислання), Соснівський відділ у місті Черкаси Центрально-південного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, з огляду на те, що у зв`язку з військовою агресією з боку рф та введенням воєнного стану на території України розпорядженням Кабінету Міністрів України від 26.02.2022 № 188-р з 00.00 год 28.02.2022 тимчасово закрито низку пунктів пропуску через державний кордон та пунктів контролю з російською федерацією, зауважив, що на теперішній час примусове видворення громадян рф безпосередньо до країни походження не здійснюється, втім, з погляду цього учасника справи, це не є перешкодою для виконання норм частини п`ятої статті 26 Закону № 3773-VI, якими зобов`язано позивача самостійно виконати прийняте стосовно нього рішення про примусове повернення в країну походження або третю країну.
23. Не погодившись із доводами касаційної скарги, Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби також подало аналогічний за змістом письмовий відзив, у якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, як законні та обґрунтовані.
24. У відповіді на відзив ОСОБА_1 наполягав на доводах своєї касаційної скарги та наголошував на тому, що сукупність обставин цієї справи та відсутність належного обґрунтування мети та доцільності примусового повернення у його ситуації свідчить про те, що інститут примусового повернення був застосований не добросовісно та не з тією метою, для якої відповідні повноваження передбачені законом, а мало приховану мету видворення, що прямо підпадає під сферу дії статті 18 Конвенції.
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
25. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
26. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
27. Предметом оскарження у цій справі є рішення органу ДМС про примусове повернення громадянина російської федерації до країни походження або третьої країни, з підстав порушення ним законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на території України (проживання в Україні за документами, термін дії яких закінчився, та ухилення від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування) в умовах воєнного стану у зв`язку із повномасштабною агресією зі сторони російської федерації.
28. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, виходить із такого.
29. Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
30. Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
31. Згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
32. Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України визначає та встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 3773-VI).
33. У пункті 10 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.
34. Своєю чергою, посвідка на тимчасове проживання - це документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні (пункт 18 частини першої статті 1 цього Закону).
35. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це, зокрема, іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеною їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
36. Частинами першою-третьою статті 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
37. Відповідно до частини чотирнадцятої статті 4 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз`єднання сім`ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-тринадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання посвідки на постійне проживання чи набуття громадянства України.
38. Згідно з частиною чотирнадцятою статті 5 Закону № 3773-VI підставою для видачі посвідки на тимчасове проживання у випадку, передбаченому частиною чотирнадцятою статті 4 цього Закону, є заява іноземця або особи без громадянства і документ, що підтверджує факт перебування у шлюбі з громадянином України, дійсний поліс медичного страхування.
39. Відповідно до частин першої та третьої статті 9 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
40. Згідно з частиною першою статті 15 Закону № 3773-VI в`їзд в Україну та виїзд з України здійснюється для іноземців та осіб без громадянства, які перебувають у шлюбі з громадянами України за паспортним документом та посвідкою на тимчасове проживання.
41. Строк дії посвідки на тимчасове проживання для відповідних категорій іноземців та осіб без громадянства у випадку, визначеному частиною чотирнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI становить один рік. Строк дії посвідки на тимчасове проживання може бути продовжено необмежену кількість разів, за наявності підстав, передбачених законом (пункт 5 частини першої та частина третя статті 5-1 Закону № 3773-VI).
42. Процедура продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 «Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України» (далі - Порядок № 150).
43. Так, підпунктом 2 пункту 2 Порядку визначено що іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС.
44. Порядок оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на тимчасове проживання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 № 322 (із змінами) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Порядок № 322).
45. Відповідно до пункту 1 Порядку № 322 посвідка на тимчасове проживання є документом, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні.
46. Згідно з пунктом 7 Порядку № 322 обмін посвідки здійснюється у разі: 1) зміни інформації, внесеної до посвідки; 2) виявлення помилки в інформації, внесеній до посвідки; 3) закінчення строку дії посвідки; 4) непридатності посвідки для подальшого використання.
47. Так, пунктом 19 Порядку № 322 визначено, що у разі закінчення строку дії посвідки документи для її обміну можуть бути подані не пізніше ніж за 15 робочих днів до дати закінчення строку її дії. У такому випадку посвідка, що підлягає обміну, після прийому документів повертається особі та здається нею під час отримання нової посвідки.
48. Відповідно до пункту 21 Порядку № 322 працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта під час приймання документів від іноземця або особи без громадянства перевіряє повноту поданих іноземцем або особою без громадянства документів, зазначених у пунктах 32, 33 і 39 цього Порядку, відповідність їх оформлення вимогам законодавства, своєчасність їх подання, наявність підстав для оформлення та видачі посвідки, наявність відмітки про перетинання державного кордону чи продовження строку перебування або наявність документа, що підтверджує законність перебування іноземця або особи без громадянства в Україні, звіряє відомості про іноземця або особу без громадянства, зазначені в паспортному документі іноземця або документі, що посвідчує особу без громадянства, з даними, що містяться в заяві-анкеті.
49. Пунктом 22 Порядку № 322 встановлено, що у разі відповідності поданих документів вимогам цього Порядку працівник територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта з використанням електронного цифрового підпису та із застосуванням засобів Реєстру формує заяву-анкету (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація заяви-анкети здійснюється із застосуванням засобів Реєстру під час її формування.
50. Пунктом 67 Порядку № 322 визначено, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України. При цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС.
51. Отже, законодавством унормовані правила перебування іноземців або осіб без громадянства на території України, а обов`язку іноземця дотримуватися строків звернення за обміном посвідки кореспондує обов`язок органу ДМС щодо прийняття у нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування відповідної особи в Україні.
52. В силу частин першої, четвертої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення. Рішення про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
53. За приписами частин п`ятої та сьомої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. У разі прийняття рішення про примусове повернення в паспортному документі іноземця або особи без громадянства скасовується віза і вилучаються документи, що підтверджують законні підстави перебування в Україні.
54. Аналіз вищенаведених норм законодавства дає підстави для висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
55. Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, громадянин російської федерації ОСОБА_1 з 16.10.2019 перебуває у шлюбі з громадянкою України  ОСОБА_2 . З 08.04.2021 документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_1 терміном дії до 06.04.2022.
56. Отже, враховуючи норми Закону № 3773-VI та Порядку № 322 позивач з метою продовження легалізації свого перебування в Україні повинен був звернутися до органу ДМС з метою обміну посвідки № НОМЕР_1 не пізніше ніж за 15 робочих днів до закінчення встановленого строку перебування в Україні - до 22.03.2022.
57. Водночас, маючи намір отримати в Україні постійний статус, ОСОБА_1 27.10.2021 звернувся до Смілянського відділу УДМС у Черкаській області з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (у редакції, чинній на момент звернення позивача із вказаною заявою), оскільки його дружина є громадянкою України, з якою він перебуває у шлюбі понад 2 роки.
58. Рішенням Смілянського відділу УДМС у Черкаській області від 05.01.2023 № 71264300017709 відмовлено громадянину російської федерації ОСОБА_1 у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію», як особі, якій на підставі закону заборонено в`їзд на територію України.
59. За час розгляду органом ДМС заяви ОСОБА_1 на імміграцію термін його посвідки на тимчасове проживання в Україні закінчився, при цьому необхідно мати на увазі, що закінчення строку дії означеної посвідки припало на введення в Україні правового режиму воєнного стану, з огляду на що питання обміну посвідок іноземцям та особам без громадянства характеризувалось певними особливостями.
60. Так, указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, в Україні введено воєнний стан з 05 год 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та діє на теперішній час.
61. Пунктом 3 цього Указу постановлено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
62. Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VІІІ (далі - Закон № 389-VІІІ) воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
63. Постановою від 28.02.2022 № 165 «Деякі питання реалізації прав, свобод і законних інтересів фізичних та юридичних осіб» Кабінет Міністрів України ухвалив: 1) зупинити строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та видачу дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні; 2) поновити зупинені строки у місячний строк після припинення чи скасування воєнного стану на відповідній території України.
64. Пізніше постановою Кабінету Міністрів України від 21.10.2022 № 1202 «Деякі питання реалізації актів законодавства у сфері міграції в умовах воєнного стану» установлено, що: 
посвідки на тимчасове чи постійне проживання, крім тих, які оформлені громадянам російської федерації, строк дії яких закінчився або які підлягають обміну відповідно до законодавства після 24.02.2022, підтверджують законні підстави для тимчасового чи постійного проживання в Україні та право на в`їзд в Україну на період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення чи скасування;
іноземці або особи без громадянства, крім громадян російської федерації, зобов`язані в установленому законодавством порядку подати документи для обміну таких посвідок на тимчасове чи постійне проживання протягом 30 календарних днів з дня припинення або скасування воєнного стану.
65. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232 «Деякі питання надання Державною міграційною службою адміністративних послуг в умовах воєнного стану» (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Постанова № 1232), яка набрала чинності 09.11.2022, установлено, що у період воєнного стану та протягом 30 календарних днів з дня його припинення або скасування надання територіальними органами/територіальними підрозділами Державної міграційної служби адміністративних послуг громадянам російської федерації здійснюється з урахуванням таких особливостей:
розгляд заяв про оформлення дозволу на імміграцію, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання, поданих до набрання чинності цією постановою, зупиняється до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором;
у разі звернення громадянина російської федерації із заявою про оформлення дозволу на імміграцію, продовження строку перебування, оформлення (у тому числі замість втрачених або викрадених) та обмін посвідок на постійне чи тимчасове проживання територіальний орган/територіальний підрозділ Державної міграційної служби інформує про відмову в прийнятті документів до набрання чинності законом щодо врегулювання відносин за участю осіб, пов`язаних з державою-агресором.
66. Пунктом 2 цієї Постанови передбачено, що зазначені у пункті 1 цієї постанови обмеження не поширюються на:
осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами 4, 6 та 9 частини другої та пунктами 1, 2 та 4 частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію»;
осіб, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI, або інші передбачені цією статтею підстави за умови підтримки їх заяв про оформлення посвідки на тимчасове проживання письмовим клопотанням центрального органу виконавчої влади, до повноваження якого належить сфера діяльності таких осіб;
осіб, що звернулися із заявами про продовження строку перебування в інших випадках, крім передбачених абзацами другим та третім цього пункту, якщо рішення за такими заявами приймаються Головою Державної міграційної служби або його заступниками.
67. Особи, зазначені в абзаці третьому пункту 2 цієї ж Постанови, повинні протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 до дня набрання чинності цією постановою (пункт 3 Постанови № 1232).
68. Постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», яка набрала чинності 09.02.2023, в абзаці третьому пункту 2 Постанови № 1232 слова «п`ятнадцятою, шістнадцятою» замінено словами «чотирнадцятою, п`ятнадцятою».
69. Колегія суддів, перевіривши доводи касаційної скарги у межах касаційного перегляду, визначених у статті 341 КАС України, надаючи оцінку правильності застосування судоми попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, враховує, правові висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, раніше сформовані Верховним Судом.
70. Верховний Суд неодноразово зазначав, що бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови від 23.01.2020 у справі №343/2242/16, від 10.10.2019 у справі № 2340/2910/18, від 12.08.2020 року у справі № 755/14023/17, від 13.10.2021 у справі № 263/14519/20, від 13.04.2021 у справі № 211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26.01.2022 у справі № 200/9761/20-а).
71. За висновком Верховного Суду, саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та дітей, які є громадянами України, за обставин цієї справи, не означає автоматично що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до статті 8 Конвенції. Тобто мова йде про відповідальність самого іноземця, який має бути свідомий того, що його міграційний статус робить збереження сімейного життя сумнівним з огляду на нелегальне перебування на території України (постанова від 30.08.2024 у справі № 522/8660/23).
72. Верховний Суд у вказаних справах зазначав, що особа, яка бажає легалізувати своє перебування на території України в законодавчо встановлений спосіб, має бути зацікавлена у зібранні необхідних доказів на підтвердження необхідності такого перебування в Україні, у тому числі і шляхом використання всіх законодавчо визначених правових механізмів, та уникаючи при цьому зловживання своїми правами та нехтування обов`язками.
73. У контексті триваючої на території України з 24.02.2022 військової агресії російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану, Верховний Суд підкреслював, що здійснення міграційним органом посиленого контролю у сфері дотримання іноземцями та особами без громадянства міграційного законодавства України є необхідним, виправданим, таким, у якому існує нагальна потреба та відповідним легітимній меті його здійснення - ефективного реагування держави на загрози її безпеці.
74. Водночас, враховуючи, що обов`язку іноземця дотримуватися строків звернення за обміном посвідки кореспондує обов`язок органу ДМС щодо прийняття у нього відповідних документів, їх розгляду та вирішення питання щодо подальшої легалізації перебування відповідної особи в Україні, Верховний Суд визнав, що відсутність можливості звернутися громадянам рф з відповідною заявою про продовження дії посвідки на тимчасове проживання, через зупинення державою надання адміністративних послуг та видачі документів дозвільного характеру з початком повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, останні опинилися у ситуації правової невизначеності (зокрема, постанова від 27.02.2025 у справі № 589/2960/23).
75. У постанові від 25.02.2026 у справі № 932/4626/23 Верховний Суд звертав увагу, що з аналізу положень КУпАП (зокрема, статті 203) та норм Закону № 3773-VI (статті 26) висновується, що дії іноземців та осіб без громадянства, що порушують міграційне законодавство України, повинні мати умисний характер, оскільки як для адміністративної відповідальності, так і для примусового повернення такої особи ключовим є свідоме порушення нею правил перебування, транзиту або інтересів безпеки. Умисел на вчинення відповідного правопорушення буде наявний тоді, коли, іноземець (особа без громадянства) свідомо намагатиметься уникнути такої відповідальності (повернення), наприклад шляхом переховування.
76. У цьому взаємозв`язку Верховний Суд наголошував на тому, що суди мають досліджувати та надавати належну оцінку рішенням органу ДМС про примусове повернення іноземця до країни походження у контексті підстав для його прийняття (умисне вчинення іноземцем дій щодо порушення міграційного законодавства, а саме: нелегальне перебування на території України після закінчення терміну дії (скасування) посвідки на тимчасове проживання в Україні у співвідношенні з тим фактом, що такий іноземець, знаючи про термін дії своєї посвідки, завчасно (не) звертався до органу міграційної служби з метою отримання нової посвідки).
77. Встановлення судами означених обставин, за оцінкою Верховного Суду, є необхідним і важливим елементом у подібних справах, оскільки саме вони мають причинно-наслідковий зв`язок прийняттю відповідачем у подальшому рішення про примусове повернення іноземця до країни походження або третьої країни.
78. Верховний Суд також звертав увагу судів першої та апеляційної інстанцій, що у подібних спорах, серед іншого, необхідно досліджувати питання дотримання законності процедур та виконання органом державної міграційної служби положень Закону України «Про звернення громадян» в частині фіксації звернень громадян в усній формі, в тому числі встановлювати коли та ким з уповноважених осіб органу державної міграційної служби було отримане усне звернення та надано відповідну усну відмову, зокрема показаннями свідків, а саме уповноважених осіб органу державної міграційної служби, допиту яких передує приведення останніх до присяги свідка та попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду (зокрема, постанови від 31.01.2024 у справі № 204/10229/22, від 25.02.2026 у справі № 932/4626/23).
79. Суд касаційної інстанції зауважував, що за протилежних обставин громадянин російської федерації, який звертається з документами для продовження строку перебування в Україні до органу міграційної служби, отримуючи усну відмову в їх прийнятті, опиняється в ситуації правової невизначеності, адже маючи бажання легалізувати своє положення в Україні, в той же час, з огляду на неврегулювання відповідних відносин на законодавчому рівні, останній позбавлений можливості довести свій намір задля уникнення примусового повернення в країну походження або третю країну.
80. Під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій ОСОБА_1 наголошував на тому, що починаючи з 06.03.2022, тобто у встановлені законодавством строки, неодноразово звертався до уповноваженого органу ДМС щодо обміну посвідки на тимчасове проживання на новий строк дії, проте в усному порядку йому було роз`яснено, що постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 165 зупинено строки надання адміністративних послуг суб`єктами їх надання та строки видачі дозвільними органами документів дозвільного характеру на час воєнного стану в Україні.
81. Також, позивач підкреслював, що у відповідь на його письмові звернення від 01.07.2022, 11.07.2022 та 01.08.2022 офіційними листами від 12.07.2022 № 4-30/6/7101-22/7101.3/89-22 та від 23.08.2022 № 4-6806-22/1/8.1/3892-22, на зміст яких він покладався, уповноважені посадові особи органів ДМС рекомендували йому «звернутися до Управління щодо обміну посвідки на тимчасове проживання після припинення чи скасування воєнного стану на території України» та роз`яснили, що «на законодавчому рівні питання продовження строку дії посвідок на тимчасове проживання громадян російської федерації, строк дії яких закінчився під час дії воєнного стану, на сьогодні [на момент надання відповіді], не врегульовано».
82. Водночас суди попередніх інстанцій не встановлювали відповідних обставин та не надавали їм жодної оцінки, обмежившись посиланням виключно на те, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем позивач перебував на території України з порушенням строків, визначених пунктом 2 Порядку № 150, та ухилявся від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, доказів звернення до уповноваженого державного органу з документами про продовження строку перебування в Україні в порядку частини 2 статті 17 Закону № 3773-VI останнім не надано, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б вказували на те, що позивач звертався за обміном посвідки на тимчасове проживання у період з 08.11.2022 по 08.12.2022 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.11.2022 № 1232, протягом визначеного нею періоду, що, на думку судів, спростовує письмові пояснення позивача, додані до протоколу ПР МЧК 001570 від 07.03.2023.
83. У постанові від 25.02.2026 у справі № 932/4626/23 Верховний Суд констатував, що аналіз положень статті 26 Закону № 3773-VI дозволяє дійти висновку, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну у разі:
- якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
- суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;
- якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
84. Верховний Суд підкреслив, що рішення ДМС України про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни походження або до третьої країни має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій). Дискреція дозволяє адміністративному органу прийняти найбільш зважене в конкретних умовах рішення, засноване на особистих (власних) оцінках обставин, а не на чіткому приписі норми права (не формально). У зв`язку з цим суд касаційної інстанції повторив свою усталену позицію про те, що під час розгляду спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених у позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім вимогам, зазначеним у частині другій статті 2 КАС України, а не просто констатувати, що оскаржуване рішення прийняте суб`єктом владних повноважень в межах наданих йому законом повноважень.
85. Повертаючись до обставин цієї справи Суд констатує, що погоджуючись із доводами відповідача про порушення ОСОБА_1 положень пункту 2 Порядку № 150 та пункту 67 Порядку № 322, суди попередніх інстанцій не врахували, що у зв`язку з повномасштабним вторгненням і введенням воєнного стану він не мав змоги поновити посвідку на тимчасове проживання в Україні, водночас не встановлювали фактів асоціальної поведінки позивача, переховування від міграційного органу або вчинення будь-яких інших протиправних дій, спрямованих на ухилення від відповідальності за порушення міграційного законодавства України, або дій, які суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.
86. Доводи органів ДМС, до яких пристали суди попередніх інстанцій, зводяться до того, що підставою для прийняття спірного рішення про примусове повернення ОСОБА_1 до країни походження або третьої країни є дії іноземця, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства - проживання на території України на підставі документа, строк дії якого закінчився, що є порушенням пункту 67 Порядку № 322 (у якому йдеться про те, що після закінчення строку дії посвідки іноземець та особа без громадянства зобов`язані в семиденний строк зняти з реєстрації місце проживання та виїхати за межі України, при цьому посвідка здається до територіального органу/територіального підрозділу ДМС), а також пункту 3 Постанови № 1232 (відповідно до якого особам, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI, встановлено обов`язок протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 до дня набрання чинності цією постановою).
87. У зв`язку з цим необхідно звернути увагу на правові підстави прийняття відповідачем спірного рішення, серед яких відсутні посилання на порушення іноземцем означених норм, водночас така ситуація ставить під сумнів чіткість та однозначність позиції відповідача у спірному питанні, адже з одного боку він стверджує про порушення позивачем пункту 67 Порядку № 322, що він не вибув з України в семиденний строк після закінчення дії посвідки, а з іншого - про порушення ним пункту 3 Постанови № 1232, що він не звернувся в період з 09.11.2022 по 08.12.2022 за обміном посвідки на тимчасове проживання.
88. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 27.02.2025 у справі № 589/2960/23.
89. Водночас суди попередніх інстанцій не аналізували можливість застосування пункту 3 Постанови № 1232 до ситуації позивача, враховуючи, що, по-перше, на момент набрання чинності цією Постановою ОСОБА_1 належав до категорії осіб, зазначених в абзаці другому пункту 2 вказаної Постанови - осіб, що мають законні підстави для оформлення дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, передбачені пунктами […] 1 […] частини третьої статті 4 Закону України «Про імміграцію», а його заява про надання дозволу на імміграцію в Україну відповідно до пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» як особі, яка перебуває в шлюбі з громадянкою України понад 2 роки, знаходилася на розгляді в органах ДМС з 27.10.2021 по 05.01.2023 [день прийняття рішення про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі пункту 5 частини 1 статті 10 Закону України «Про імміграцію»].
90. По-друге, абзацом третім пункту 2 Постанови № 1232, де вказані особи, яким пунктом 3 цієї ж Постанови 3 визначено зобов`язання протягом 30 днів з дня набрання чинності цією постановою звернутися за обміном посвідки на тимчасове проживання, якщо строк звернення за її обміном настав у період з 24.02.2022 до дня набрання чинності цією постановою, визначені особи, що мають підстави для оформлення посвідки на тимчасове проживання, передбачені частинами четвертою, п`ятнадцятою, шістнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI, однак позивач належить до категорії осіб, визначених частиною чотирнадцятою статті 4 Закону № 3773-VI.
91. Зміни до абзацу третього пункту 2 Постанови № 1232 в частині конкретизації таких осіб, внесені лише постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2023 № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав», яка набрала чинності 09.02.2023, в абзаці третьому пункту 2 Постанови № 1232 слова «п`ятнадцятою, шістнадцятою» замінено словами «чотирнадцятою, п`ятнадцятою», водночас питання встановлення нового строку, протягом якого вони могли б подати відповідні заяви в цій постанові не вирішено.
92. Суди попередніх інстанцій цього не врахували, відповідної оцінки цій обставині не надавали.
93. У своїй практиці Верховний Суд неодноразово зазначав, що навіть в умовах воєнного стану для суб`єкта владних повноважень обов`язок застосування принципів статті 2 КАС України не скасовується, а навпаки набуває особливого значення, зокрема коли йдеться про застосування пропорційності обмежень в умовах гостроти становища в країні (військової агресії) щодо осіб, яких вони стосуються (постанови Верховного Суду від 25.01.2024 у справі № 160/1521/23, від 02.02.2024 у справі № 344/9604/23). Під час перевірки рішення ДМС про примусове повернення до країни походження або третьої країни суди, керуючись вимогами статті 2 КАС України, повинні враховувати справедливий баланс інтересів держави і заявника, наявність тривалих сімейних зв`язків та відповідних наслідків для сімейного життя позивача, а також наявність чи відсутність антисоціальної поведінки, правопорушень та кримінально-караних діянь, які загрожують суспільству.
94. У постановах від 31.01.2024 у справі № 204/10229/22 та від 01.02.2024 у справі № 344/9604/23 Верховний Суд зазначив, що у разі застосування до особи процедури примусового повернення, видворення тощо, державні органи (ДМС) зобов`язані перевірити чи не порушуватимуть такі процедури універсального й абсолютного принципу заборони вислання. Така перевірка передбачає оцінку ризику, яка має проводитися ex nunc, тобто станом на момент прийняття рішення та повинна концентруватися на передбачуваних наслідках повернення заявника в країну походження з урахуванням загальної ситуації в цій країні та особистих обставин заявника.
95. І лише з`ясувавши наявність визначених статтею 26 Закону № 3773-VI підстав для примусового повернення іноземця або особи без громадянства в країну походження або третю країну, а також в контексті спірних правовідносин особистих обставин заявника, можна визначити співмірність та пропорційність між застосованими до позивача заходами, передбаченими частиною першою статті 26 Закону № 3773-VI, та його інтересами і правами, зокрема правом на повагу до приватного і сімейного життя подружжя, гарантованого статтею 8 Конвенції.
96. Отже, без врахування вищевикладених обставин та без надання їм належної оцінки, наявність постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП не може бути єдиною підставою для прийняття відповідачем рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни.
97. Відповідно до частин першої-четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
98. Критерій обґрунтованості за статтею 242 КАС України означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд вважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд врахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
99. З огляду на викладене, оскаржувані рішення та постанова цим вимогам не відповідають.
100. Отже доводи касаційної скарги знайшли своє підтвердження під час касаційного розгляду цієї справи.
101. Суд звертає увагу, що застосування норм матеріального права є діяльністю, спрямованою на індивідуалізацію загальних правових норм у межах конкретної справи, яка здійснюється в установленому процесуальному порядку шляхом ухвалення судового рішення, що стосується конкретних суб`єктів і обставин справи.
102. Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі, підтвердження їх відповідними доказами.
103. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить в першу чергу від позиції сторін спору, а також доводів і доказів, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, визначають фактичні обставини у справі, що формуються, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування, який може змінюватися в процесі її розгляду.
104. Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).
105. Застосування судом норм матеріального права повинно вирішити спір, який виник між сторонами у конкретних правовідносинах, які мають бути встановлені судами на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі.
106. На підставі наведеного Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій не вжили усіх визначених законом заходів та не встановили усі фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків по суті спору.
107. Обов`язок суду встановити дійсні обставини справи при розгляді адміністративного позову безвідносно до позиції сторін випливає з офіційного з`ясування всіх обставин справи як принципу адміністративного судочинства, закріпленого нормами статті 2 та частини четвертої статті 9 КАС України, відповідно до змісту якого суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
108. Недотримання судом принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи під час збирання та дослідження зібраних у справі доказів унеможливлює встановлення фактичних обставин для правильного її вирішення, оскільки очевидно, що у цій справі сторона позивача зіштовхнулася з труднощами в отриманні та наданні доказів суду, позаяк у відповідь на адвокатські запити військові частини посилаються на неможливість надання окремих наказів (розпоряджень) через наявність на них грифу обмеження доступу.
109. Оскільки вказані обставини та фактичні дані залишилися поза межами дослідження судів попередніх інстанцій, тому з урахуванням повноважень касаційного суду (які не дають касаційній інстанції права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні) відсутня можливість перевірити правильність їхніх висновків в цілому по суті спору.
110. Своєю чергою, в силу приписів частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
111. Згідно із частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
112. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 353 КАС України).
113. Ураховуючи приписи статті 353 КАС України, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду першої та постанову суду апеляційної інстанцій слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.
114. Суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
115. З огляду на результат касаційного розгляду витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 18 липня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання протиправним та скасування рішення головного спеціаліста сектору організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Василевича А.М. № 4 від 07 березня 2023 року, затвердженого начальником Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Чернишем В.П., про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 до 12 березня 2023 року та зобов`язання Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області анулювати запис начальника Соснівського відділу у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області Черниша В.П. від 07 березня 2023 року в паспорті громадянина російської федерації ОСОБА_1 , про прийняте рішення про примусове повернення від 07 березня 2023 року із встановленим строком для виїзду 5 діб, в цій частині справу № 712/2426/23 направити на новий судовий розгляд до Соснівського районного суду м. Черкаси.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді | Л.О. Єресько А.Г. Загороднюк   В.М. Соколов