Справа № 309/2877/24

П О С Т А Н О В А
Іменем України

03 вересня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Мацунича М.В.,
з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2025 року, повний текст якого складено 25 вересня 2025 року, у складі судді Довжанин М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-
в с т а н о в и в :

У червні 2024 року  ОСОБА_2 звернувся до суд з позовом до ОСОБА_1 про розподіл майна.
Позовні вимоги мотивовано тим, що в період з 15 вересня 2016 року по 01 серпня 2023 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і за цей час ними було набуто нерухоме майно: збудовано житловий будинок загальною площею 207.8 кв.м., житловою площею 55.3 кв.м. (три житлові кімнати), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та придбано транспортний засіб марки Mercedes-BenzSprinter 313 CDI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_2 , 2007 року випуску, транспортний засіб марки Audi А6, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_4 , 2016 року випуску.
Посилаючись на ст. ст. 60, 61, 70, 71 СК України позивач просив суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 частину транспортного засобу марки Mercedes-BenzSprinter 313 CDI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_2 , 2007 року випуску, 1/2 частину транспортного засобу Audi А6, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) – НОМЕР_4 , 2016 року випуску.
Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Залишено ОСОБА_2 в особистій приватній власності автомобіль марки Mercedes-BenzSprinter 313 CDI, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_2 , 2007 року випуску.
Залишено ОСОБА_1 в особистій приватній власності автомобіль марки Audi А6, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , ідентифікаційний номер кузова (VIN) - НОМЕР_4 , 2016 року випуску.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про розподіл майна відмовити, посилаючись на незаконність та необґрунтованість такого, неправильне застосування судом положення пунктів 2, 3 частини першої статті 57, 60 СК України, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи та порушення норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не заявлялися позовні вимоги стосовно земельних ділянок, проте суд першої інстанції встановив обставини щодо придбання земельних ділянок та зробив висновок про не доведення відповідачем факту використання подарованих відповідачці батьком коштів для придбання земельних ділянок, які не є спірними і не є предметом доказування у даній справі. Вказує, що договір дарування коштів від 01.06.2018 року, який було надано відповідачем суду, належний і достатній доказ на підтвердження того, що спірний будинок побудовано відповідачкою у шлюбі, але за її особисті кошти.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник Гаврилець Микола Богданович, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Вказує на те, що позивачем не доведено, що подаровані кошти було витрачено саме для витрат пов`язаних з побудовою спірного житлового будинку.
Відповідачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлена. Надіслала суду письмове клопотання про відкладення розгляду справи, посилаючись на захворювання, що унеможливлює її прибуття у судове засідання.
Колегія суддів дійшла висновку про відхилення даного клопотання, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення справи у відповідному судовому засіданні. Крім того, за клопотанням сторони апелянта справа раніше уже відкладалася, в судове засідання з`явився повноважений представник апелянта – адвокат Пересоляк О.С.
Позивач ОСОБА_2 , його представник – адвокат Гаврилець М.В. в судове засідання не з`явилися, про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. 
Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у відсутності сторони позивача та відповідача ОСОБА_1 .
В судовому засіданні представник апелянта – адвокат Пересоляк О.С. підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на наведені в ній обставини, просить її задовольнити. Суду заявив, що рішення суду першої інстанції в частині поділу транспортних засобів відповідачем не оскаржується. 
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Предметом апеляційного перегляду є рішення суду першої інстанції щодо поділу житлового будинку, в іншій частині рішення суду першої інстанції не переглядається. 
Задовольняючи заявлений позов в частині поділу нерхомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, і позивач має право на частку у даному майні. 
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки такий відповідає обставинам справи та вимогам закону.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з приписами ч.ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони у справі: позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 у період з 15.09.2016 по 01.08.2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
За час перебування у шлюбі сторонами було збудовано житловий будинок загальною площею 207.8 кв.м., житловою площею 55.3 кв.м. (три житлові кімнати), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вказаний будинок введено в експлуатацію згідно декларації про готовність об`єкта до експлуатації серія та номер ЗК141191300342 від 10.05.2019 року, виданої відділом державного архітектурно-будівельного контролю Хустської міської ради. 
Право власності на житловий будинок зареєстровано 16.08.2019 року за відповідачкою.
За змістом ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.
Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та піклування. (ч.3 ст.70 СК України).
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), положення ст. ст. 60 та 70 СК України, ст. 368 ЦК України, свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Суд першої інстанції правльно встановив, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 був збудований під час перебування ОСОБА_2 у шлюбі з ОСОБА_1 та був зареєстрований лише за відповідачкою, однак факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту реєстрації права власності на нього. Відповідачка не спростувала в судовому засіданні презумпцію спільності права власності на будинок.
З договору дарування грошових коштів від 01.06.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Хустського РНО Король О.Ю. за реєстровим номером 413, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , слідує, що дарувальник безоплатно передає у власність обдарованої грошові кошти в розмірі 1 000 000 (один мільйон) грн. готівкою.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо критичної оцінки тверджень відповідачки про те, що ці грошові кошти були призначені для придбання земельних ділянок, що розташовані в АДРЕСА_3 та для витрат, пов`язаних з побудовою житлового будинку на вказаній земельній ділянці. Суд першої інстанції правильно зазначив, що відповідачка придбала земельні ділянки, що розташовані в АДРЕСА_3 у період перебування у шлюбі до укладення договору дарування грошових коштів на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 230 від 12.02.2018 року, та договору купівлі-продажу, серія та номер 228 від 12.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Хустського РНО Шкарампота В.Д. 
Відповідачкою, відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України, не подано жодних належних та допустимих доказів використанн подарованих грошових коштів для будівництва житлового будинку. Аналогічні критерії застосовує і Верховний Суд у своїх рішеннях, зокрема у постанові від 19.02.2025 року у справі № 209/3761/20, де суд наголосив, що необхідно довести, що саме отримані кошті були використані для придбання конкретного об`єкта, а не витрачені на сімейні потреби чи інші цілі. Таким чином, має бути підтверджений безпосередній зв`язок між отриманими коштами і будівлею житлового будинку. Як доказ можуть використовуватися банківські виписки, документи про рух коштів або інші підтвердження фінансової операції. 
Відповідачка також у суді першої інстанції не наводила і не посилася на наявність жодних обставин для відступу від засади рівності часток або збільшення її частки у спірному нерухомому майні. Обов`язок стосовно доведення обставин, які вказували б на наявність підстав, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 70 СК України покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя, однак відповідачка такого не ініцювала і не довела наявність підстав для збільшення своє частки у вказаному житловому будинку.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та обгрунтовано в поряду поділу майна визнав за позивачем право власності на частину житлового будинку.
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції в оскажувані частині є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Пересоляк Олександр Сергійович, залишити без задоволення.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 16 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 14 вересня 2026 року .

Головуючий: 

Судді: