ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2026 року 
м. Київ

справа № 127/9970/20
провадження № 61-13122св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 року у складі судді Жмудя О. О. та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Медвецького С. К., Голоти Л. О., Оніщука В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2020 року адвокат Якименко О. О. в інтересах    ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
Позов мотивований тим, що сторони з 25 травня 1991 року по 12 грудня 2019 року перебували у зареєстрованому шлюбі.За час перебування у шлюбі сторони набули таке майно: житловий будинок загальною площею 101,6 кв. м, житловою площею 50,1 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 356 000,00 грн; нежитлове приміщення - гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , площею 40,9 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , вартістю 40 000,00 грн; майно домашньої обстановки та вжитку, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .
Після припинення подружніх відносин відповідач без згоди позивача відчужив транспортні засоби, тому вартість транспортних засобів має враховуватися при поділі майна.
Сторони фактично поділили нерухоме майно: відповідач зареєстрований та проживає у будинку АДРЕСА_1 , а позивач - у квартирі АДРЕСА_3 . Вважає, що вказана обставина має бути урахована при вирішенні цієї справи.
З урахуванням заяви про зміну предмета позову позивач просила суд:
визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на автомобіль марки «HYUNDAI I20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ;
поділити спільне сумісне майно, виділивши у власність ОСОБА_1 :
квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 1 566 479,00 грн;
нежитлове приміщення ? комору в 4 під`їзді на VІІ поверсі багатоповерхового будинку АДРЕСА_4 вартістю 13 500,00 грн;
нежитлове приміщення-гаража № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , розташованого на  АДРЕСА_2 вартістю 127 742,00 грн;
у власність ОСОБА_2 :
житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 , вартістю 1 777 263,00 грн;
майно домашньої обстановки та вжитку, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 ;
вартість автомобілів марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року виготовлення та марки «FIAT SEICENTO» 2002 року виготовлення у сумі 207 325,00 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 103 662,50 грн;
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на оплату судового збору у розмірі 10 510,00 грн, проведення експертизи у розмірі 26 500,00 грн та 15 000,00 грн витрат на правову допомогу.
17 червня 2020 року адвокат Мишковська Т. М. в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
Зустрічний позов мотивований тим, що як подружжя сторони проживали однією сім`єю до квітня 2019 року. За час шлюбу і спільного проживання, подружжям набуто у власність таке майно: 21 червня 2012 року ? квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 ; 24 грудня 2012 року ? нежиле приміщення - гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 ,  АДРЕСА_2 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 ; 02 січня 2019 року ? автомобіль марки «HYUNDAI I20», 2011 року випуску, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1 . Вартість указаного спільного сумісного майна становить 1 063 730,70 грн
Житловий будинок АДРЕСА_1 , не може входити до складу загального майна подружжя, оскільки був зведений до шлюбу сторін за його особисті кошти та на приватизованій земельній ділянці. Реєстрація права власності на спірний будинок у 1992 році не свідчить про набуття такого майна за час шлюбу.
Просив суд:
визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на будинок АДРЕСА_1 ;
визнати за ОСОБА_2 право власності на частку:
квартири АДРЕСА_3 ;
нежилого приміщення-гаража № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , розташованого в буд. АДРЕСА_2 ;
нежитлового приміщення - комори в 4 під`їзді на VІІ поверсі багатоповерхового будинку АДРЕСА_4 ;
автомобіля марки «HYUNDAI I20» 2011 року випуску.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя задоволений.
Визнано за ОСОБА_1 право особистої власності на автомобіль марки «HYUNDAI I20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 .
Поділено спільне сумісне майно та виділено у власність ОСОБА_1 :
квартиру АДРЕСА_3 (вартістю 1 566 479,00 грн);
нежитлове приміщення - комору в 4 під`їзді на VІІ поверсі багатоповерхового будинку у АДРЕСА_4 (вартістю 13 500,00 грн);
нежитлове приміщення - гараж № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 на АДРЕСА_2 (вартістю 127 742,00 грн).
У власність ОСОБА_2 :
житловий будинок АДРЕСА_1 (вартістю 1 777 263,00 грн);
майно домашньої обстановки та вжитку, яке знаходиться у АДРЕСА_1 , а саме: телевізор марки «Samsung», моделі «CW29MO26P7XXEC» з ПДК (вартістю 1 440,00 грн); телевізор марки «Samsung», моделі «СК-5085ZR» з ПДК (вартістю 600,00 грн); телевізор марки «Mystery», моделі «MTV-1911LW» з ПДК (вартістю 1 724,75 грн); телевізор марки «Toshiba», моделі «14S2М» з ПДК (вартістю 550,00 грн); комп`ютер, до складу якого входить: монітор торгової марки «PHILIPS», моделі «226v3LSB/01» (вартістю 1 630,40 грн), клавіатура марки «А4ТЕСН» (вартістю 150,00 грн), маніпулятор - «мишка» (- грн), акустична система (колонки) марки «Gembird» моделі «SPK721U» (вартістю 83,00 грн), системний блок з написом на корпусі «GRAND» (- грн), принтер марки «Canon», моделі «і-SENSYS MF3228» (вартістю 2 420,00 грн); пральну машину марки «ВЕКО», моделі «WMB 50821» (вартістю 4 168,20 грн); електроплиту «Ariston», моделі «CISFB 51.2», яка складається з робочої поверхні та духової шафи (вартістю 6 100,00 грн); посудомийну машину марки «Веко», моделі «DFS 1511» (вартістю 5 404,80 грн); хлібопічку марки «Bifinet», моделі «КП 1170» (вартістю 720,00 грн); швейну машину «Чайка» з ножним приводом та тумбою (вартістю 740,00 грн); холодильник торгової марки «SUMSUNG», моделі «RВЗОЗЈЗОООЅА» (вартістю 10 281,28 грн); набір кухонних меблів, до складу якого входить: меблі кухонні (вартістю 1 916,25 грн), стіл розкладний (вартістю 504,00 грн), диван типу «Малютка» (вартістю 803,20 грн), крісло (вартістю 390,00 грн); набір кухонних меблів, до складу якого входить: кухонна стінка зеленого кольору (вартістю 16 562,00 грн), набір - м`який куточок, стіл та чотири табуретки (вартістю 4 743,00 грн); спальний гарнітур (ліжко, шафа, тумбочки) (вартістю 18 069,74 грн); диван кутовий (вартістю 9 710,50 грн); диван кутовий (вартістю 4 929,26 грн); диван (вартістю 4 756,08 грн); диван (вартістю 820,00 грн); стіл комп`ютерний (вартістю 2 344,55 грн); стіл обідній (вартістю 1 361,90 грн).
Вартість автомобілів марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року виготовлення та марки «FIAT SEICENTO» 2002 року виготовлення у сумі 207 325,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 103 662, 50 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 10 510,00 грн, проведення експертизи у розмірі 26 500,00 грн та 15 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. ОСОБА_2 не доведено презумпції спільності права власності подружжя на автомобіль марки «HYUNDAI I20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , відтак суд дійшов висновку про належність указаного транспортного засобу до особистої власності ОСОБА_1 .
Спірні автомобілі марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року виготовлення та марки «FIAT SEICENTO» 2002 року виготовлення придбані у період шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін. ОСОБА_1 заперечує погодження з нею угоди купівлі-продажу транспортних засобів, отримання та використання в інтересах сім`ї грошової суми, одержаної від продажу автомобілів, а ОСОБА_2 протилежного не довів, відтак з останнього на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню грошова компенсація частини ринкової вартості спірних транспортних засобів.
Житловий будинок АДРЕСА_1 введено в експлуатацію під час перебування сторін у шлюбі, тому він вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Ураховуючи місце реєстрації та фактичне проживання сторін, доцільно виділити у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 , а ОСОБА_2 - житловий будинок АДРЕСА_1 .
Поділ майна в натурі має не заподіяти шкоди його господарському чи іншому призначенню, відтак майно домашньої обстановки та вжитку, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 , має залишитись там.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року апеляційну скаргу адвоката Мишковської Т. М. в інтересах ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 року у частині визнання за ОСОБА_1 права особистої власності на автомобіль марки «HYUNDAI І20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , визнання за ОСОБА_2 вартості автомобіля марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску у сумі 66 600,00 грн та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частини вартості автомобіля марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 в зазначеній частині відмовлено.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 року змінено.
Доповнено резолютивну частину рішення абзацами такого змісту:
«Виділити у власність ОСОБА_1 автомобіль марки «HYUNDAI І20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ».
«Виділити у власність ОСОБА_2 вартість автомобіля марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року випуску, у сумі 140 725 грн».
Виключено з резолютивної частини рішення абзац такого змісту:
«Виділити у власність ОСОБА_2 вартість автомобілів марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року випуску та марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску у сумі 207 325 грн».
Виключено з резолютивної частини рішення абзац такого змісту: «Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 103 662,50 грн».
В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 залишено без змін.
Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишено за ОСОБА_2 .
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що у період шлюбу сторонами придбано автомобіль марки «HYUNDAI І20» 2011 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 , який 02 січня 2019 року зареєстровано на ім`я ОСОБА_1 . Обґрунтовуючи позовні вимоги, сторона позивача за первісним позовом серед іншого указувала, що спірний автомобіль набуто сторонами за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин та за особисті кошти ОСОБА_1 . Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження придбання спірного автомобіля за особисті кошти ОСОБА_1 матеріали справи не містять. Позивачем за первісним позовом презумпції права спільної сумісної власності подружжя на указаний автомобіль не спростовано та не доведено придбання автомобіля за її особисті кошти, що є її процесуальним обов`язком. Відтак цей автомобіль є спільним сумісним майном сторін і підлягає поділу між колишнім подружжям.
Суд посилався на те, що автомобілі марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року випуску, та марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску, які перебували у спільній сумісній власності сторін, були продані без згоди ОСОБА_1 , тому на користь останньої підлягає стягненню грошова компенсація частини ринкової вартості спірних транспортних засобів. Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Установлено, що під час перебування сторін у шлюбі у період з 2015 року по 2019 рік придбано зазначені автомобілі та зареєстровано їх за ОСОБА_2 Транспортні засоби марки «FIAT SEINCENTO» перереєстровано на нового власника 07 вересня 2018 року, марки «MITSUBISHI COLT» перереєстровано на нового власника 26 листопада 2019 року. У липні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Рішенням цього ж суду від 12 грудня 2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. З тексту указаного рішення слідує, що сторони з серпня місяця 2019 року разом не проживають, повністю припинили стосунки. Доказів протилежного, а саме припинення фактичних подружніх відносин станом на час відчуження автомобіля марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску, та до моменту звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про розірвання шлюбу, а також того, що отриманні від реалізації указаного транспортного засобу кошти ОСОБА_2 витратив не в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять.
Ураховуючи, що автомобіль марки «FIAT SEINCENTO» є спільною власністю подружжя, але його було відчужено за час шлюбу сторін і ОСОБА_1 не доведено, що кошти з його продажу витрачені не в інтересах сім`ї, підстави для компенсації ОСОБА_1 1/2 частини його вартості з ОСОБА_2 відсутні.
Разом з тим, автомобіль марки «MITSUBISHI COLT», що є спільною сумісною власністю сторін, перереєстровано на нового власника 26 листопада 2019 року, тобто після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та відкриття провадження у цій справі (25 липня 2019 року). Доказів здійснення відчуження указаного транспортного засобу зі згоди ОСОБА_1 і використання отриманих від його реалізації грошових коштів в інтересах сім`ї ОСОБА_2 суду не надано. Тому висновок суду першої інстанції про те, що при поділі майна з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 належить стягнути грошову компенсацію вартості цього автомобіля у розмірі 70 362,50 грн (140 725/2) є правильним.
Суд першої інстанції обґрунтовано визнав безпідставними доводи ОСОБА_2 про належність спірного житлового будинку до його особистої приватної власності, оскільки це не підтверджено належними доказами. Установлено, що шлюб між сторонами укладено 25 травня 1991 року. Рішенням виконавчого комітету народних депутатів Барської міської ради № 1089 від 23 грудня 1992 року затверджено акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку АДРЕСА_5 . Отже, введення спірного житлового будинку в експлуатацію відбулося в період перебування сторін у шлюбі, відтак на указане майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя.
Разом з тим, з висновку експерта № 591 від 31 березня 2021 року за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз», слідує, що при проведенні розрахунку загальної площі житлового будинку установлено, що загальна площа приміщень складає 212,45 кв. м, і ця площа приймалась для розрахунку ринкової вартості указаного житлового будинку. Отже, площа спірного будинку значно збільшилась.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що надані ОСОБА_2 квитанції, накладні та договори на виконання робіт є неналежними та невідповідними доказами у цій справі, оскільки у деяких з них указані прізвища інших замовників та осіб, що здійснювали оплату. Судом не установлено, що указані у наданих квитанціях будівельні матеріали та виконані роботи були використані для будівництва саме спірного житлового будинку.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16 лютого 2023 року призначено у цій справі судову будівельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам ТОВ «Подільський центр судових експертиз», на вирішення яких поставлено таке питання: «Який ступінь будівельної готовності будинку АДРЕСА_1 станом на дату укладення шлюбу?». Постановою Вінницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року указану ухвалу скасовано, у задоволенні клопотання адвоката Мишковської Т. М. в інтересах ОСОБА_2 про призначення судової будівельно-технічної експертизи відмовлено.
ОСОБА_4 не доведено вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, інших витрат, здійснених для спорудження спірного житлового будинку, а також те, що ці витрати сплачені останнім у повній мірі за рахунок коштів, набутих ним у власність до шлюбу, тобто до 25 травня 1991 року. Відсутність у ОСОБА_1 квитанцій про участь у фінансуванні будівництва коштів подружжя не спростовує презумпцію спільності майна подружжя.
Отже, оскільки не доведено здійснення витрат для спорудження спірного житлового будинку за рахунок особистих коштів ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він становить об`єкт права спільної сумісної власності в силу вимог статей 60, 61, 62 СК України та підлягає поділу, ринкова вартість якого на час проведення дослідження складає 1 777 263,00 грн.
Право спільної сумісної власності подружжя щодо інших об`єктів, заявлених сторонами до поділу, не оспорюється. Отже, вартість майна, яке заявлене до поділу, в цілому становить 3 922 177,61 грн. Відповідно, вартість частки кожного, виходячи з рівності часток, становить 1 961 088,80 грн. З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, порядку користування сторонами об`єктами спільного майна суд першої інстанції дійшов вірного висновку в частині розподілу спільного майна сторін: квартири АДРЕСА_3 (вартістю 1 566 479,00 грн); нежитлового приміщення - комори, розташованої в 4 під`їзді на VІІ поверсі будинку АДРЕСА_4 (вартістю 63 315,00 грн); житлового будинку АДРЕСА_1 (вартістю 1 777 263,00 грн); майна домашньої обстановки та вжитку, яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1 (вартістю 102 922,91 грн); нежитлового приміщення - гаража № НОМЕР_1 , ряд НОМЕР_2 , розташованого на АДРЕСА_2 (вартістю 127 742,00 грн); вартості автомобіля марки «MITSUBISHI COLT» 2008 року випуску у сумі 140 725,00 грн.
Разом з тим, місцевий суд дійшов помилкового висновку щодо визнання права особистої власності ОСОБА_1 на автомобіль марки «HYUNDAI І20» 2011 року випуску та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсації частини вартості автомобіля марки «FIAT SEINCENTO» 2002 року випуску. Отже, рішення місцевого суду у цій частині підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні указаних вимог.
За указаних обставин апеляційний суд здійснює поділ об`єкта спільної сумісної власності сторін, а саме автомобіля марки «HYUNDAI І20» 2011 року виготовлення (вартістю 143 730,70 грн). Ураховуючи, що судом першої інстанції ОСОБА_2 виділено у власність вартість відчуженого автомобіля марки «MITSUBISHI COLT» у сумі 140 725,00 грн, колегія суддів вважає за доцільне компенсувати ОСОБА_1 1/2 вартості указаного майна та виділити у її власність автомобіль марки «HYUNDAI 120» (вартістю 143 730,70 грн). Отже, вартість виділеного майна ОСОБА_1 в цілому становить 1 901 266,70 грн, а ОСОБА_2 - 2 020 910,91 грн. Різниця у вартості поділеного майна на користь позивача за зустрічним позовом становить 119 644,21 грн. Разом з тим, у своїй заяві про зміну предмета позову ОСОБА_1 указала, що не ставить вимог про її стягнення, тому колегія суддів не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації.
Аргументи учасників справи
27 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржені судові рішення за позовом ОСОБА_1 та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в частині поділу будинку АДРЕСА_1 , та постановити нове, яким в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 судові витрати. 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди врахували при поділі майна подружжя - будинку АДРЕСА_1 площу 212,45 кв. м, яка не введена в експлуатацію, та вартість житлового будинку визначено, виходячи з загальної площі приміщень житлового будинку - 212,45 кв. м, на підставі висновку експерта (а. с.176 зворот, т. 1). Тоді як матеріали справи не містять правовстановлюючого документа на такий будинок, і за матеріалами інвентарної справи, акта і рішення про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку в експлуатацію введено будинок загальною площею 101,6 кв. м (а. с. 10, 11, т. 1). Які саме приміщення складають площу 212,45 кв. м, коли приміщення, площа яких перевищує ту, що вказана в акті і рішенні про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку, були введені в експлуатацію, і чи взагалі такі приміщення вводились в експлуатацію, не встановлено.
Крім того, в матеріалах інвентарної справи наявний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 12 грудня 1989 року, у пункті 2 якого зазначено, що «забудовник» зобов`язується збудувати одноповерховий будинок загальною площею 90 кв. м /а. с. 3/. Відповідно до акта та рішення про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку № 1089 від 23.12.1992 року в експлуатацію введено будинок загальною площею 101,6 кв. м. /а. с. 10, 11 т. 1/. Відповідно до висновку експерта № 591 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 31.03.2021 року загальна площа приміщень житлового будинку складає 212,45 кв. м /т.1. а. с.176 зворот/. План забудови та проекту будівництва матеріали справи не містять. З викладеного слідує, що введено в експлуатацію будинок площею 101,6 кв. м, а поділено будинок площею 212,45 кв. м, документа про право власності на який матеріали справи не містять, а відтак будинок площею 212,45 кв. м не міг бути об`єктом поділу майна подружжя. Такий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19.
Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13. Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).
Поділу, а відповідно і оцінці, міг підлягати первинний об`єкт нерухомого майна - житловий будинок площею 101,6 кв. м. Натомість судом при виділені майна кожній зі сторін та визначенні розміру грошової компенсації за різницю між частками подружжя враховано вартість будинку, обраховану, виходячи з площі 212,45 кв. м, яка в експлуатацію не введена.
Щодо неналежності будинку АДРЕСА_1 до спільної власності подружжя, то судами не було враховано, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання/реєстрації його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. В цьому випадку будинок був тільки зареєстрований після укладення шлюбу, а саме будівництво будинку було завершено ще до одруження. Державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 363/4852/17. Тому сам факт реєстрації права власності позивачем за зустрічним позовом в 1992 році на будинок за доведеності його побудови до часу реєстрації шлюбу (докази надані позивачем до матеріалів справи) не дає підстав вважати, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Будинок побудований ним самостійно на приватизованій ним земельній ділянці, що підтверджується наступним: земельна ділянка, на якій побудований будинок, була передана на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого Барською державною нотаріальною конторою 22 січня 1990 року за № 92, до укладення шлюбу (підтверджується довідкою КП «Барське районне бюро технічної інвентаризації» № 7 від 17 січня 2020 року); земельна ділянка приватизована (Державний акт на право приватної власності на землю знаходиться в матеріалах справи); довідкою від 06 липня 2021 року, з якої вбачається, що спірний будинок було побудовано в 1990 році, тобто до укладення шлюбу; квитанціями, накладними та договорами на виконання робіт підтверджується, що усі витрати на будівельні матеріали та оплату послуг були понесені позивачем до укладення шлюбу за власні кошти. Наведеним підтверджується, що відповідач за зустрічним позовом не брала спільну участь коштами у будівництві будинку. Враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 не підлягав поділу як спільне майно подружжя, суди неправильно визначили загальний обсяг майна подружжя та здійснили його поділ, не врахувавши обставини справи та наявні в ній докази.
Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду
Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.
В ухвалі Верховного Суду вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 04 грудня 2013 року у справі 
№ 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6- 286цс15, від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16, від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 511/2303/19).
Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2025 року відзив ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_2 повернуто заявнику без розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 31 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду. 
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що сторони перебували у шлюбі з 24 травня 1991 року.
Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 12 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. З указаного рішення слідує, що сторони з серпня місяця разом не проживають, повністю припинили відносини.
Згідно з довідкою КП «Барського районного бюро технічної інвентаризації» № 7 від 17 січня 2020 року житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 зареєстровано 25 березня 1993 року за ОСОБА_2 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 22 січня 1990 року Барською державною нотаріальною конторою за № 92, та рішення Барської міської ради № 1089 від 23 грудня 1992 року «Про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку».
Відповідно до висновку експерта № 591 від 31 березня 2021 року за результатами судової оціночно-будівельної експертизи, проведеної ТОВ «Подільський центр судових експертиз» відповідно до ухвали суду, ринкова вартість житлового будинку літ. «А» з підвалом літ. «А1» загальною площею 212,45 кв. м ? домоволодіння АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження визначена за порівняльним підходом складає 1 777 263,00 грн.При проведенні розрахунку загальної площі житлового будинку, використовуючи матеріали інвентаризаційної справи № 484, установлено, що загальна площа приміщень складає 212,45 кв. м, і ця площа приймалась для розрахунку ринкової вартості указаного житлового будинку.
З довідки виконавчого комітету Барської міської Ради народних депутатів № 348 від 11 липня 1989 року слідує, що ОСОБА_2 є забудовником індивідуального житлового будинку на присадибній земельній ділянці під номером АДРЕСА_1 площею 600 кв. м (рішення міськвиконкому від 07 квітня 1989 року), у зв`язку з чим має потребу у будівельних матеріалах.
Судом досліджені довідки, квитанції, накладні та договори на виконання робіт, додані до зустрічного позову, щодо здійснення оплати за будівельні послуги та матеріали у період з 1989 року по 1991 рік, оглянуті матеріали трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_5 , рахунки № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 ощадних книжок.
03 квітня 2020 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» СК України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року, а також до тих, які виникли до набрання ним та продовжили існувати після цього.
Оскільки спірний будинок набуто до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, у спірних правовідносинах порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися відповідно до положень КпШС України? тобто на час набуття відповідного майна.
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є, відповідно до статті 24 КпШС України, власністю кожного з них.
У статті 25 КпШС України зазначено, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.
Вказані норми, що діяли на час набуття спірного житлового будинку, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пунктом 3 частини першої статті 57 СК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
За частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. 
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором(частина перша статті 70 СК України).
Таким чином, конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином:по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15. 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Застосовуючи норму статті 22 КпШС України або статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18).
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2021 року у справі справа № 756/2527/16-ц).
У частинах першій, другій статті 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу, зробив Верховний Суд України у постанові від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, а також Верховний Суд, зокрема, у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц, на які є посилання в касаційній скарзі.
Велика Палата Верховного Суду висновувала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22(провадження № 14-138цс24) вказано:
«усталеним є підхід, за якого набуття права власності на об`єкт самочинного будівництва в інший спосіб, ніж той, який передбачений у статті 376 ЦК України (за рішенням суду), не допускається.
Отже, обставини самочинного спорудження спірного об`єкта незавершеного будівництва судами в цій справі не встановлені. Навпаки, суди встановили факт отримання ОСОБА_2 паспорта земельної ділянки на будівництво індивідуального житлового будинку, погодження генерального плану забудови земельної ділянки, відведення земельної ділянки під забудову та отримання технічних умов на електро- та водопостачання за відповідною адресою. Суд наголошує, що об`єкти самочинного будівництва за своєю природою завжди є незавершеними, оскільки за відсутності відповідних дозволів / планів / проєктів чи в разі порушення визначених ними умов не можуть бути введені в експлуатацію за звичайною процедурою. Водночас далеко не кожен об`єкт незавершеного будівництва є самочинним.
Нерухомими речами треба визнавати як повністю завершені, так і не завершені будівництвом об`єкти, право власності на які зареєстроване у встановленому порядку. У свою чергу, будівельні матеріали, вироби та конструкції, що використовуються під час будівництва, є рухомими речами до моменту їх фізичного включення до конструкцій об`єкта будівництва, після чого такі матеріали, вироби та конструкції втрачають свою ідентичність. Об`єктом незавершеного будівництва є річ особливого роду, щодо якої можливе існування цивільних прав і обов`язків, тобто може перебувати в цивільному обороті. У випадку, коли об`єкт не має ознак самочинного будівництва, проте не вводиться в експлуатацію з вини одного з подружжя (співвласника-формального забудовника), то суд має право визнати за позивачем право на частку в об`єкті незавершеного будівництва, усунувши невизначеність у правовому режимі відповідної споруди. Ступінь готовності спорудженого подружжям об`єкта незавершеного будівництва не є кваліфікуючою ознакою для ідентифікації відповідного об`єкта як оборотоздатного та не впливає на можливість застосування такого способу захисту порушеного права як визнання за одним із подружжя (співвласником) права власності на його частку в спільному майні в порядку його поділу. Судове рішення про визнання в порядку поділу права власності на частку в незавершеному будівництвом об`єкті не замінює процедуру введення об`єкта в експлуатацію. Цим рішенням закріплюється правовий режим цього майна як такого, що належить сторонам на праві спільної власності, та є підставою для проведення державної реєстрації речових прав саме на об`єкт незавершеного будівництва».
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
суди встановили, що з 24 травня 1991 року по 12 грудня 2019 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, з серпня місяця 2019 року разом не проживають, повністю припинили відносини; житловий будинок загальною площею 101,6 кв. м, у тому числі житловою 50,1 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано 25 березня 1993 року за ОСОБА_2 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 22 січня 1990 року Барською державною нотаріальною конторою за № 92, та рішення Барської міської ради № 1089 від 23 грудня 1992 року «Про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку»; з довідки виконавчого комітету Барської міської Ради народних депутатів № 348 від 11 липня 1989 року слідує, що ОСОБА_2 є забудовником індивідуального житлового будинку на присадибній земельній ділянці під номером АДРЕСА_1 площею 600 кв. м (рішення міськвиконкому від 07 квітня 1989 року), у зв`язку з чим має потребу у будівельних матеріалах; згідно з висновком експерта № 591 від 31 березня 2021 року за результатами судової оціночно-будівельної експертизи при проведенні розрахунку загальної площі житлового будинку установлено, що загальна площа приміщень складає 212,45 кв. м, і ця площа приймалась для розрахунку ринкової вартості указаного житлового будинку; план забудови та проєкт будівництва матеріали справи не містять;
суди виходили з того, що спірний житловий будинок введено в експлуатацію під час шлюбу сторін, ОСОБА_2 не доведено здійснення витрат для спорудження спірного житлового будинку за рахунок його особистих коштів, а надані ним квитанції, накладні та договори на виконання робіт є неналежними доказами у цій справі. Тому дійшли висновку, що ОСОБА_2 не спростував презумпцію спільності майна подружжя, цей будинок є об`єктом права спільної сумісної власності та підлягає поділу між подружжям в рівних частках з урахуванням його ринкової вартості, яка складає 1 777 263 грн;
разом з тим, в ході розгляду справи ОСОБА_2 посилався на те, що: житловий будинок АДРЕСА_1 зведений ним до укладення шлюбу сторін за його особисті кошти та на належній йому земельній ділянці, наданій згідно з рішеннями Барського міськвиконкому від 07 квітня 1989 рокута договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 22 січня 1990 року за № 92; з довідки виконавчого комітету Барської міської Ради народних депутатів № 348 від 11 липня 1989 року слідує, що ОСОБА_2 є забудовником індивідуального житлового будинку на присадибній земельній ділянці площею 600 кв. м; в матеріалах інвентарної справи також наявний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на праві приватної власності від 12 грудня 1989 року, у пункті 2 якого зазначено, що він є забудовником індивідуального житлового будинку; земельна ділянка, на якій розташований спірний будинок, належить ОСОБА_2 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Барської міської ради від 07 жовтня 1994 року.  ОСОБА_2 надав довідки, квитанції, накладні та договори на виконання робіт щодо здійснення витрат на будівельні роботи та матеріали у період з 1989 року по 1991 рік. Відповідно до акта про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку № 1089 від 23 грудня 1992 року - початок будівництва - 07 квітня 1989 року (а. с. 10); в судовому засіданні допитано як свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є сусідами сторін, які повідомили суду, що ОСОБА_2 почав будуватись в 1989 році;
суди належної оцінки цим доводам та доказам оцінки не надали, не навели обставин, які вони дослідили та якими спростовано зазначені аргументи  ОСОБА_2 , не оцінили зібрані у справі докази у їх сукупності і взаємному зв`язку та не з`ясували період будівництва спірного житлового будинку, обставин та причин значного збільшення площі спірного будинку після введення його в експлуатацію до 212,45 кв. м, відповідно який його режим (зокрема, самочинне будівництво, реконструкція та його характеристики, в який період змінилися характеристики будинку).Суди не врахували, що режим спільної сумісної власності визначається такими чинниками як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Тобто лише факти введення забудови в експлуатацію та державної реєстрації права власності на нерухоме майно під час шлюбу за доведеності його побудови до часу реєстрації шлюбу не є достатніми підставами вважати, що таке нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.
За таких обставин суди зробили передчасний висновок, що спірний будинок належить сторонами на праві спільної сумісної власності, та/або частки яких у праві спільної власності на нього є рівними, відповідно, і про поділ майна подружжя з урахуванням такого висновку. 
Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України). 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, а також необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2026 року у справі № 607/10858/22 (провадження № 14-138цс24), дають підстави для висновку, що судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Порядок розподілу судових витратвирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішенняу справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (див. висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 402, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 28 серпня 2024 року скасувати.
Справу № 127/9970/20 передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко