Дата документу 08.07.2026 Справа № 331/24/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/24/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/863/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Кухаря С.В.,
Онищенка Е.А.
при секретарі: Бєловій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної Олени Валеріївни на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2026 року за заявою ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Шоніної Олени Валеріївни, про роз`яснення рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини,
В С Т А Н О В И В:

У січні 2026 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Шоніної О.В. звернулася до суду з заявою про роз`яснення рішення, в обґрунтування якої зазначала, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 у цивільній справі № 331/24/22 частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини. Визначено такий спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :
у формі зустрічей щовівторка з 15:00 год. до 20:00 год., кожну першу та третю суботи місяця з 12:00 год. до 19:00 год. з можливістю відвідування місць дозвілля та відпочинку в присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
спільне проведення відпустки з дитиною протягом 7 днів один раз на рік в присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
спільне проведення Дня народження з дитиною за погодженням та за участі матері дитини ОСОБА_1 ;
безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_1 . У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Шкабуро О.В. залишено без задоволення. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної О.В. залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 03 грудня 2025 касаційні скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної О. В. та представника ОСОБА_2 - адвоката Шкабуро О.В. залишено без задоволення. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 та постанову Запорізького апеляційного суду від 24 червня 2025 залишено без змін.
Заявниця посилається на те, що є незрозумілою резолютивна частина рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 в частині визначення безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_1 . Зокрема, є незрозумілим, чи повинна ОСОБА_1 примушувати дитину до спілкування з батьком ОСОБА_2 у встановлені дні за телефоном та засобами відеозв`язку. Так, ОСОБА_1 забезпечено виконання рішення суду шляхом забезпечення дитини мобільним телефоном НОМЕР_1 , жодних перешкод у спілкуванні батька з дитиною нею не чиниться, проте іноді неможливість такого спілкування викликано саме поведінкою дитини, яка категорично відмовляється від спілкування з батьком. Примушування дитини до спілкування може призвести до психологічного тиску на дитину та не буде відповідати її якнайкращим інтересам. 
Посилаючись на вказані обставини, заявниця просила суд роз`яснити рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини в частині безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_1 .
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шоніної Олени Валеріївни про роз`яснення рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2025 року у справі № 331/24/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шоніна О.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду скасувати, роз`яснити резолютивну частину рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17.03.2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, про усунення перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні дитини в частині безперешкодного спілкування за телефоном та засобами відеозв`язку у разі неможливості особистої зустрічі ОСОБА_2 з дитиною ОСОБА_3 у вищезазначені дні в присутності матері дитини ОСОБА_1 .
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що резолютивна частина рішення суду є дещо не зрозумілою, а саме в частині того чи зобов`язана ОСОБА_1 примушувати дитину до спілкування з батьком ОСОБА_2 , у встановлені дні, за телефоном та засобами відеозв`язку. Звертаємо увагу, що ОСОБА_1 забезпечено виконання рішення суду шляхом забезпечення дитини мобільним телефоном НОМЕР_1 , жодних перешкод у спілкуванні батька з дитиною нею не чиниться, проте іноді неможливість такого спілкування викликано саме поведінкою дитини, яка категорично відмовляється від спілкування з батьком.
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались. 
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення відповідає зазначеним вище вимогам закону. 
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що порушені заявницею питання стосуються саме порядку виконання, що визначений чинним законодавством для виконавчих документів про встановлення побачень батька з дитиною. 
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.
Пунктом 21постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що відповідно до статті 221 ЦПК роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання.
За своєю правовою суттю роз`яснення судового рішення зумовлене його нечіткістю, якщо рішення є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно постановлене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання. Тобто, роз`яснення полягає в тому, що суд не в праві давати відповідь на нові та невирішені ним вимоги, а лише має роз`яснити положення постановленого рішення, які нечітко сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації.
Отже, роз`яснення рішення - це викладення рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, при цьому не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. У ході роз`яснення рішення суд повинен тлумачити юридичні терміни, а не загальновживані слова.
Стаття 271 ЦПК України передбачає можливість роз`яснення судом ухваленого ним рішення з метою усунення такого недоліку, як незрозумілість судового рішення (наприклад, можливість неоднакового тлумачення висновків суду), що перешкоджає його належному виконанню.
Також, виходячи із системного тлумачення положень статті 271 ЦПК України, механізм, визначений цією статтею, не може використовуватися, якщо хтось з осіб, які беруть участь у справі, не розуміє, наприклад, мотивації судового рішення. У разі незгоди з мотивацією судового рішення особи, які беруть участь у справі, можуть оскаржити це судове рішення, якщо таке право надане цим Кодексом.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 24.07.2020 у справі №128/2734/17 роз`яснив, що суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.
Отже, законодавець визначив, що роз`ясненню підлягає резолютивна частина судового рішення у разі утруднення його виконання в примусовому порядку.
Колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що, досліджуючи підстави звернення заявниці з заявою про роз`яснення вищезазначеного рішення суду, встановлено, що порушені заявницею питання стосуються саме порядку виконання, що визначений чинним законодавством для виконавчих документів про встановлення побачень батька з дитиною.
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що порядок виконання рішення суду про встановлення побачень з дитиною передбачений ст. 64-1 Закону «Про виконавче провадження», згідно з частиною першої якої виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Відповідно до частини другої цієї статті, державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
Вимогами ч. 2 ст. 14, п. 15 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» визначено обов`язок виконавця залучати в установленому порядку понятих, працівників поліції, інших осіб, а також експертів, спеціалістів, а для проведення оцінки майна - суб`єктів оціночної діяльності - суб`єктів господарювання.
Порядок залучення вказаних осіб до проведення виконавчих дій регламентований розділами ІІ, ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції від 02.04.2012 № 512/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 02.04.2012 за № 489/20802, та передбачає винесення виконавцем відповідної постанови. 
Розділом ІХ вказаної Інструкції визначено порядок виконання рішень немайнового характеру, у тому числі рішень про встановлення побачень дитини з батьком. Згідно з п. 7 р. ІХ вказаної Інструкції за наявності обставин, що перешкоджають проведенню побачення стягувача з дитиною, державний виконавець відкладає проведення виконавчих дій в порядку, визначеному статтею 32 Закону України «Про виконавче провадження». У разі якщо боржник не виконує рішення у зв`язку з відмовою дитини контактувати зі стягувачем, державний виконавець в установленому порядку залучає представників органів опіки та піклування, експерта або спеціаліста (психолога) для виявлення та/або підтвердження причин такої відмови.
Таким чином, суд правильно виснував, що вирішення питань, порушених у заяві ОСОБА_1 , віднесено чинним законодавством саме до компетенції державного виконавця при застосуванні заходів примусового виконання рішення. Суд не наділений компетенцією у межах розгляду заяви про роз`яснення судового рішення перевіряти законність та обґрунтованість дій, вчинених державним виконавцем в процесі примусового виконання рішення, зокрема і щодо встановлення відповідальності учасників виконавчого провадження, вирішення спорів між сторонами виконавчого провадження стосовно проведення тієї чи іншої виконавчої дії. Рішення суду є чітким за змістом та цілком зрозумілим, зокрема і у зазначеній заявницею частині, та не допускає можливості неправильного її виконання. За таких обставин суд дійшов правильного висновку, що підстави для роз`яснення вищезазначеного рішення відсутні.
Також суд першої інстанції вірно виходив із того, що доводи, які містять посилання на певні дії та бездіяльність боржника, оцінку порядку проведення виконання судового рішення тощо, не є предметом судового розгляду під час вирішення питання про роз`яснення судового рішення.
Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування судового рішення, колегія суддів не вбачає.
За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни. 
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шоніної Олени Валеріївни залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 09 липня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А. Онищенко