Дата документу 15.09.2026 Справа № 333/6386/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 333/6386/19 Головуючий у 1-й інстанції: Кулик В.Б.
Провадження № 22-ц/807/487/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» (попередня назва – Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування») до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року представник Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» - адвокат Синюк С.Л. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування.
В обґрунтування позову представник позивача зазначав, що 26 грудня 2017 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування серії РКS.50 № 1700138, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом, зокрема автомобілем марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 . Строк дії договору: з 01.01.2018 року по 31.12.2018 року.
25 січня 2018 року в м. Києві по пр. Лобановського, 130, сталася дорожньо-транспортна пригода, а саме, водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем марки «Audi», державний номер НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , після удару автомобіль «Toyota» відкотився вперед та зіткнувся з автомобілем «Volkswagen», державний номер НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. При цьому, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований у ПрАТ «ПРОСТО-страхування» автомобіль марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 .
Згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 лютого 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, що сталося 25 січня 2018 року в м. Києві, по пр. Лобановського, 130, за участю автомобіля марки «Audi», державний номер НОМЕР_2 , автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля марки «Volkswagen», державний номер НОМЕР_3 .
Відповідно до звіту № 126308 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 30 серпня 2018 року, вартість ремонту автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , становить 76 043,80 грн, згідно з рахунком-фактурою № ЛЛ-0000089 від 02.02.2018 року, наданого ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , складає 134 261,60 грн.
22 лютого 2018 року позивачем складено страховий акт № 126308, згідно з яким виплата страхового відшкодування складає 134 261,60 грн.
Відповідно до зазначеного вище звіту, рахунку-фактури та страхового акту позивачем виплачено страхове відшкодування у розмірі 134 261,60 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 3426 від 22 лютого 2018 року.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» відповідно до Полісу № АК/2337055. ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» взяло на себе відповідальність щодо врегулювання наслідків даної події, а саме дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 25 січня 2018 року.
ПрАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося із заявою про страхове відшкодування № 04-928 від 02 квітня 2018 року до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке, в свою чергу, повідомило, що прийняло рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 52 007,68 грн, які 14 серпня 2018 року були виплачені ПрАТ «ПРОСТО-страхування». 
Крім того, у зв`язку із неповним відшкодуванням матеріальної шкоди, ПрАТ «ПРОСТО-страхування» звернулося до Господарського суду м. Києва з позовною заявою про стягнення 24036,12 грн. 11 лютого 2019 року позовні вимоги ПрАТ «ПРОСТО-страхування» було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» грошові кошти в розмірі 24036,12 грн в якості страхового відшкодування по страховому випадку, який відбувся 25 січня 2018 року.
Таким чином, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» сплатило ПрАТ «ПРОСТО-страхування» страхове відшкодування в розмірі: 52 007,68 грн + 24 036,12 грн = 76 043,80 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, представник позивача просив суд стягнути зі ОСОБА_1 , як особи відповідальної за заподіяний збиток внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, після виплати страхового відшкодування на користь потерпілої сторони, різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 58217,80 грн на праві суброгації до відповідача, витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2024 року позов Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» суму страхового відшкодування в розмірі 50 217 грн 80 коп.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» суму судового збору в розмірі 1 652 грн 06 коп.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО-страхування» витрати на правову допомогу в розмірі 4 000 грн 00 коп. 
В іншій частині позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що анулювання ліцензії ПрАТ «ПРОСТО-страхування» у 2023 році не дає права позивачу здійснювати страхову діяльність, а відтак і заявляти позов щодо стягнення шкоди, оскільки суб`єкт без чинної ліцензії не може виступати страховиком чи вимагати відшкодувань у межах страхових правовідносин. 
В матеріалах справи немає доказів, що відповідач належно викликався на огляд пошкодженого автомобіля, натомість суд першої інстанції помилково визнав належним доказом конверт, у якому були надіслані інші документи на адресу відповідача. 
Оцінка транспортного засобу була проведена з порушенням Методики без належного повідомлення відповідача та ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», а звіт складений через 7 місяців після ДТП та без документального підтвердження первинних пошкоджень.
Суд не звернув уваги на недостовірність даних щодо пробігу, різницю у вартості замінених деталей, невідповідність між заявленими та фактично відремонтованими елементами, незаконно лише зменшив суму відшкодування на 8000,00 грн у зв`язку з різницею вартості деталей, натомість мав закрити справу. 
Також судом не враховано, що скаржник є особою з інвалідністю II групи, отже, звільнений від сплати судового збору.
Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО» судове рішення не оскаржило.
Від представника Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» - адвоката Синюка С.Л. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення; доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду, є безпідставними та необґрунтованими.
Крім того, представником Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» - адвокатом Синюком С.Л. надано апеляційному суду заяву про стягнення понесених судових витрат, відповідно до якої він просить стягнути зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» витрати на професійну правничу допомогу в апеляційній інстанції у розмірі 10 000,00 грн.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 6 ст. 367 ЦПК України).
За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України).
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. 
Задовольняючи вимоги позову частково, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є особою, відповідальною за заподіяний збиток внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, після виплати страхового відшкодування на користь потерпілої сторони позивач набув право суброгації до відповідача у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням в сумі 58 127,80 грн (134 261,60 грн – фактичний розмір заподіяної шкоди - 76 043,80 грн – сума страхового відшкодування, яка виплачена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ПрАТ «ПРОСТО-страхування»).
Разом із тим, ПАТ «ПРОСТО-страхування» не повернуто різницю вартості пошкодженого елементу (ящик підлоги багажника) між визначеною рахунком-фактурою та актом виконаних робіт – 8 000,00 грн. Враховуючи дану обставину, суд вважав за можливе зменшити суму відшкодування на 8 000,00 грн.
Враховуючи викладене, і оскільки винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди є відповідач, суд виснував, що позивач має право вимоги про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в сумі 50 217 грн 80 коп. (58 217,80 грн – 8 000,00 грн).
Проте, з такими висновками суду в повному обсязі погодитися не можна з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 26.12.2017 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір № 1700138 серії РКS.50, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортними засобами, зокрема автомобілем марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 . Строк дії договору: з 01.01.2018 по 31.12.2018.
25.01.2018 в м. Києві по пр. Лобановського, 130, сталася дорожньо-транспортна пригода. Водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «Audi», державний номер НОМЕР_2 , не врахував дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , після удару автомобіль марки «Toyota» відкотився вперед та зіткнувся з автомобілем марки «Volkswagen», державний номер НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів. При цьому, в результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований у ПрАТ «ПРОСТО-страхування» автомобіль марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 .
Згідно з постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 20.02.2018 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, що сталося 25.01.2018 в м. Києві, по пр. Лобановського, 130, за участю автомобіля марки «Audi», державний номер НОМЕР_2 , автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , та автомобіля марки «Volkswagen», державний номер НОМЕР_3 . Постанова набула законної сили 03.05.2018.
Згідно із частиною шостою статті 82 ЦПК України постанова у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
31.01.2018 о 14.00 год. був проведений огляд транспортного засобу марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , про що складено протокол № 126308. До протоколу надано калькуляцію, де вартість ремонту зазначено 136 665,94 грн, та фотографії пошкодженого автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 .
Відповідно до звіту № 126308 про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 30.08.2018 року, вартість ремонту автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , становить 76 043,80 грн. 
Згідно з рахунком-фактурою № ЛЛ-0000089 від 02.02.2018 року, наданого ФОП ОСОБА_3 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 , складає 134261,60 грн. У рахунку – фактурі п. 26 зазначено товар «ящик підлоги багажника» – вартість 22000,00 грн. 
22.02.2018 позивачем складено страховий акт № 126308, згідно з яким виплата страхового відшкодування складає 134261,60 грн.
Відповідно до зазначеного вище звіту, рахунку-фактури та страхового акту позивачем виплачено страхове відшкодування у розмірі 134261,60 грн, що підтверджується копією платіжного доручення № 3426 від 22.02.2018.
На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» згідно з Полісом № АК/02337055, у зв`язку з чим, позивач звернувся до страховика з заявою про виплату суми страхового відшкодування № 04-928 від 02.04.2018 до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке, в свою чергу, повідомило, що прийняло рішення про виплату страхового відшкодування в розмірі 52 007,68 грн, які 14.08.2018 року були виплачені ПрАТ «ПРОСТО-страхування».
Рішенням Господарського районного суду м. Києва від 11.02.2019 року з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ПрАТ «ПРОСТО-страхування» стягнуто 24036,12 грн страхового відшкодування. Рішення набуло законної сили 05 березня 2019 року.
Згідно з розрахунком-заказом № ЛЛ-0000089 від 24.04.2018 року, наданого до суду ФО ОСОБА_3 , у п. 25 зазначено найменування товару «ящик підлоги багажника» – вартість 16 000,00 грн. При цьому, у відповіді на запит ФОП ОСОБА_3 зазначила, що ящик підлоги багажника був пошкоджений та підлягав заміні, про що надала до суду відповідні фото.
Отже, позивачем виплачено страхове відшкодування у розмірі 134261,60 грн. Враховуючи, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, страховиком відповідача була частково відшкодована сума збитків у розмірі 52007,68 грн у добровільному порядку, та 24036,12 грн на підставі рішення господарського суду, позивач звернувся із позовом до відповідача з вимогою відшкодувати 58 217,80 грн (як різницю між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування, яка виплачена ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ПрАТ «ПРОСТО-страхування»).
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961 -IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
У разі якщо деліктні відносини поєднані з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом № 1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 -IV).
Такий висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18).
Аналогічна правова позиція підтримана Верховним Судом в постанові від 26.01.2022року по справі № 204/5403/18 (провадження № 61-14777св21) та постанові від 26.01.2022 року по справі № 465/674/19 (провадження № 61-12514св21).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначено, що «...Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14- 176цс18) (пункт 59), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/І5-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні».
Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 641/10491/15-ц (провадження № 61-12709св21).
Статтею 5 Закону України «Про страхування», в редакції на час виникнення правовідносин, передбачено, що страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства. Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (ст. 6 Закону України «Про страхування»).
Судом першої інстанції було встановлено, що 26.12.2017 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та ОСОБА_2 було укладено договір № 1700138 серії РКS.50, відповідно до якого було застраховано майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортними засобами, зокрема автомобілем марки «Toyota Auris», державний номер НОМЕР_1 . У відповідності до умов вказаного договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування.
Із матеріалів справи вбачається, що сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача ОСОБА_1 у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.
Позивачем виплачено страхове відшкодування у розмірі 134261,60 грн.
Страховиком відповідача була частково відшкодована сума збитків у розмірі 52007,68 грн у добровільному порядку, та 24036,12 грн на підставі рішення господарського суду.
За полісом № АК/02337055 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК «ПЗУ Україна». Відповідно до вказаного полісу ліміт за шкоду, заподіяну майну потерпілого, становить 100000,00 грн, що встановлено у вищевказаному рішенні Господарського суду м. Києва від 11.02.2019, справа № 910/16116/18.
Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.
Суд вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
Така правова позиція міститься у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц.
Суд першої інстанції правильно визначив правову природу права вимоги позивача, застосувавши до спірних правовідносин положення ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 933 ЦК України, які регулюють суброгацію.
У справі, що розглядається, спір виник між страховою компанією та заподіювачем шкоди щодо відшкодування витрат, понесених у зв`язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування.
Враховуючи встановлені судом обставинами та вищенаведені норми матеріального права, обов`язок з відшкодування шкоди в межах до 100000,00 грн не може бути покладений на ОСОБА_1 , оскільки відповідальною особою в межах цієї суми є страховик ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», зважаючи на висновки, викладені вище.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню шкода, яка не охоплена межами страхового відшкодування за полісом № АК/02337055, тобто є більшою ніж 100000,00 грн.
Отже, позовні вимоги в частині відшкодування 23956,20 грн, що є різницею між відшкодованою ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь позивача сумою та сумою, максимально передбаченою полісом ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» (100000,00 – 76043,80), заявлені до неналежного відповідача та не підлягають задоволенню.
Щодо стягнення завданої шкоди у розмірі понад 100000,00 грн, а саме – 34261,60 грн, колегія суддів зазначає наступне.
У порядку суброгації страховик може стягнути із заподіювача шкоди лише ту суму, яку він сам виплатить страхувальнику. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Як зазначалося вище, Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО» судове рішення не оскаржило, тобто погодилося з висновками суду про те, що ПрАТ «ПРОСТО-страхування» не повернуто різницю вартості пошкодженого елементу (ящик підлоги багажника) між визначеною рахунком-фактурою та актом виконаних робіт – 8 000,00 грн. Враховуючи дану обставину, суд вважав за можливе зменшити суму відшкодування на 8 000,00 грн.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд не переглядає рішення суду у даній справі в частині зменшення суми відшкодування на 8 000,00 грн.
Враховуючи це, підтверджений розмір відшкодування, який належить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача становить 26 261,60 грн (34261,60 – 8000,00).
З урахуванням встановлених обставин та вищенаведених норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення зі ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» суми страхового відшкодування в розмірі 26 261,60 грн.
Доводи апеляційної скарги в частині скасування ліцензії ПрАТ «ПРОСТО-страхування», а відтак і неможливості звернутись із вказаним позовом, апеляційний суд відхиляє, зважаючи на висновок, зроблений Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 522/12307/15-ц в якій зазначено «…скасування ліцензії ПрАТ «СК «Статус» на здійснення певних видів господарської діяльності лише позбавляє вказане товариство правових підстав для укладення певного роду договорів, проте не є перешкодою для реалізації права на звернення до суду з регресним позовом за раніше (до позбавлення ліцензії) укладеними договорами страхування. При цьому набуття, реалізація чи передача набутих прав вимог не є одним із видів чи частиною його страхової діяльності, а тому юридично значимі дії щодо передачі таких прав іншій особі чи звернення з регресною вимогою не потребують наявності відповідної ліцензії».
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана оцінка вище.
Отже, доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, відповідно, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Щодо судових витрат
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з пунктом 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
При пред`явленні позову ПрАТ «ПРОСТО-страхування» сплатило судовий збір у розмірі 1921,00 грн. Враховуючи, що позовні вимоги ПрАТ «ПРОСТО-страхування» задоволено на 45,11% (26261,60 грн * 100 / 58217,80 грн), то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 866,56 грн (45,11% * 1921,40 грн).
Разом із тим, враховуючи, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю II групи, отже, звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 866,56 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
За подання апеляційної скарги підлягала сплаті сума судового збору у розмірі 2881,50 грн (1921,00*150%), від сплати якого відповідач звільнений на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Апеляційну скаргу задоволено на 54,89 %, а тому з позивача ПрАТ «ПРОСТО» належить стягнути судовий збір за розгляд справи апеляційною інстанцією у сумі, що становить 1581,66 грн (54,89 % * 2881,50 грн ) в рахунок держави.
Колегія суддів вважає, що в розподілі судового збору, який належить сплатити за розгляд справи в обох інстанціях, слід провести взаєморозрахунок, тобто з 1581,66 грн, які має сплатити ПрАТ «ПРОСТО» на рахунок держави, слід зменшити на 866,56 грн, які має компенсувати держава позивачеві.
Таким чином, на користь держави з позивача підлягає сплаті судовий збір в розмірі 715,10 грн (1581,66 грн - 866,56 грн). 
Щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, які були понесені позивачем під час розгляду справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Для надання правової допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції 03 січня 2019 року між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та АБ «Синюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Синюка С.Л. було укладено Договір про надання правової допомоги № 23. 
На підтвердження факту надання правової допомоги надано ордер від 18.02.2019 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 6423/10, реєстр справ від 02.09.2019 року, номер справи 126308.
30.09.2019 між ПрАТ «ПРОСТО-страхування» та адвокатом Синюком С.Л. було підписано акт виконаних робіт з якого вбачається, що у даній справі адвокатом виконано робіт на загальну суму 5000,00 грн. Також адвокатом Синюком С.Л. надано детальний опис робіт від 30.09.2019 року на загальну суму 5000,00 грн та платіжне доручення № 15384 від 02.09.2019 року.
Для надання правової допомоги під час розгляду справи в апеляційному суді 03 січня 2024 року між ПрАТ «ПРОСТО» та АБ «Синюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Синюка С.Л. було укладено Договір про надання правової допомоги № 1. 
02.02.2026 між ПрАТ «ПРОСТО» та АБ «Синюк та партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Синюка С.Л. було підписано акт виконаних робіт, з якого вбачається, що у даній справі адвокатом виконано робіт на загальну суму 10000,00 грн.
Зі змісту заяви про стягнення понесених судових витрат в суду апеляційної інстанції, наданої адвокатом Синюком С.Л., вбачається, що їх загальна вартість становить 10000,00 грн та складається з:
консультація Замовника щодо порядку та строків надання правової допомоги Адвокатом – 1 година – 2000,00 грн
підготовчих дій (з`ясування обставин, визначення правовідносин сторін, визначення правової норми, збір доказів, аналіз практики) – 2 години – 4000,00 грн
підготовки відзиву на апеляційну скаргу та подання його до суду – 2 години – 4000,00 грн. 
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.
Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.
Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).
З урахуванням наведеного вище, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).
Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
Верховний Суд у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 488/1363/17 (провадження № 61-11991св20) та від 26 січня 2022 року у справі № 127/1415/20 (провадження № 61-878св21) дійшов висновків, що: «втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України».
Згідно з вимогами статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат.
Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 534/14/20 (провадження № 61-6638св22) зазначив, що «…надані адвокатом своїй клієнтці такі послуги, як: опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні відносини, вивчення відповідної судової практики, визначення правової позиції у справі; складання клопотань про долучення до матеріалів справи письмових доказів; складання вступного слова не є тими послугами, які є необхідними, а тому такі послуги не можуть бути враховані при розподілі судових витрат, понесених стороною…».
Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входять до предмету доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). 
З огляду на це, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених позивачем витратам на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаних адвокатом обсягом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); значенням справи для сторони, враховуючи те, що справа є малозначною та розглянута у спрощеному позовному провадженні, зважаючи, що за результатом апеляційного перегляду, позовні вимоги задоволено частково на суму 26261,60 грн (на 45,11% від 58217,80 грн), колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача на користь ПрАТ «ПРОСТО» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2000,00 грн, за розгляд справи у суді апеляційної інстанції - 3000,00 грн, а всього – 5 000,00 грн.
У стягненні решти витрат на професійну правничу допомогу слід відмовити.
Розмір понесених витрат на таку суму відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатом обсягом робіт.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15 січня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позов Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» задовольнити частково.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» (код ЄДРПОУ 24745673, адреса: м. Київ, вул. Герцена, 10) страхове відшкодування в сумі 26 261 (двадцять шість тисяч двісті шістдесят одна) грн 60 коп.
В іншій частині в задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» (код ЄДРПОУ 24745673, адреса: м. Київ, вул. Герцена, 10) на користь Держави судовий збір у розмірі 715 (сімсот п`ятнадцять) грн 10 коп.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Приватного акціонерного товариства «ПРОСТО» (код ЄДРПОУ 24745673, адреса: м. Київ, вул. Герцена, 10) витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 15 вересня 2026 року.

Головуючий: Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко