Справа № 650/3933/26
провадження № 3/650/706/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2026 року     селище Велика Олександрівка

Суддя Великоолександрівського районного суду Херсонської області Сікора О.О., розглянувши матеріали, які надійшли від прокурора Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Осауленка О.М., про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця м. Києва, з вищою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 , молодшого лейтенанта, за частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення,

в с т а н о в и в:

До Великоолександрівського районного суду Херсонської області надійшов протокол про адміністративне правопорушення від 02 червня 2026 року, складений прокурором Херсонської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону Осауленком О.М. стосовно ОСОБА_1 за частиною другою статті 172-15 КУпАП.
За змістом протоколу, Херсонською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони Південного регіону під час вивчення матеріалів кримінального провадження № 42025232270000032 від 23 грудня 2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 409 КК України, виявлено адміністративне правопорушення, передбачене частиною другою статті 172-15 КУпАП, яке, за версією прокурора, вчинене начальником медичного пункту 4 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 молодшим лейтенантом ОСОБА_1 .
У протоколі зазначено, що наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 26 червня 2025 року ОСОБА_1 призначено на посаду начальника медичного пункту 4 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 . Як військовослужбовець він, за твердженням прокурора Осауленка О.М., був зобов`язаний дотримуватися вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, Інструкції з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України, своїх функціональних обов`язків, а також розпорядження з медичного забезпечення № 1604/3272/дск від 17 червня 2025 року.
Прокурор Осауленко О.М. у протоколі вказав, що на виконання розпорядження з медичного забезпечення № 1604/3272/дск від 17 червня 2025 року начальник медичної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 зобов`язала начальників медичних пунктів знати стан хворих, які лікуються в лікувально-профілактичних закладах поза межами військової частини, організовувати медичний облік та щосуботи подавати відповідну звітність.
У протоколі також наведено обставини, пов`язані з кримінальним провадженням щодо ОСОБА_3 , якому 25 травня 2026 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 409 КК України. За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_3 у період з 15 листопада 2024 року по 30 вересня 2025 року повідомляв командуванню військової частини НОМЕР_2 неправдиві відомості щодо перебування на стаціонарному лікуванні, надавав документи медичного характеру, які не відповідали дійсності, та у зв`язку з цим йому було нараховано грошове забезпечення у сумі 319 943,67 грн.
Разом з тим предметом розгляду цієї справи є не кримінально-правова оцінка дій ОСОБА_3 , а наявність або відсутність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП.
ОСОБА_1 інкриміновано те, що він, будучи військовою службовою особою та відповідальним, за версією прокурора ОСОБА_4 , за облік військовослужбовців НОМЕР_3 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 , які перебувають на лікуванні в медичних закладах поза межами військової частини, у період з 26 червня 2025 року по 30 вересня 2025 року належним чином не здійснював аналіз стану захворюваності серед особового складу батальйону та облік військовослужбовців, які перебувають на лікуванні поза межами військової частини.
Крім того, за змістом протоколу, ОСОБА_1 не звернув уваги на тривалу відсутність командира взводу вогневої підтримки 1 роти берегової оборони 4 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 головного сержанта ОСОБА_3 , не звернув уваги на відсутність повідомлень від медичних закладів про прибуття ОСОБА_3 на лікування та/або вибуття з лікування, не перевірив інформацію щодо перебування ОСОБА_3 на лікуванні, хоча, за твердженням прокурора Осауленка О.М., був зобов`язаний та міг це зробити.
Також прокурор Осауленко О.М. зазначив, що ОСОБА_1 надавав начальнику медичної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 списки військовослужбовців, які перебувають на лікуванні у медичних закладах поза межами військової частини, безпідставно включаючи до них ОСОБА_3 , чим створив передумови для незаконного отримання ОСОБА_3 грошового забезпечення.
ОСОБА_1 у письмових поясненнях від 02 червня 2026 року вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав. Він пояснив, що перебуває на посаді начальника медичного пункту військової частини НОМЕР_2 з кінця червня - початку липня 2025 року, облік військовослужбовців, які перебувають на лікуванні, здійснював за документацією, яку надавали військовослужбовці або їх командири, а інформацію щодо кожного військовослужбовця окремо подавав у месенджері Signal.
ОСОБА_1 також вказав, що особисто йому ОСОБА_3 медичну документацію не надавав, направлення на лікування ОСОБА_1 ОСОБА_3 не видавав, інформацією про тривалість відсутності ОСОБА_3 у військовій частині не володів. ОСОБА_1 зазначив, що система електронного документообігу з медичними закладами у серпні 2025 року ще не діяла, у зв`язку з чим запити щодо перебування військовослужбовців на медичному обліку робилися письмово. За його поясненнями, списки військовослужбовців до нього не надходили, а у разі виникнення питань щодо окремих військовослужбовців повідомляли начальника медичної служби, яка вже робила відповідні запити.
Захисник Чернохатній Д.А. у поданих запереченнях просив закрити провадження у справі. Захисник Чернохатній Д.А. вказав, що прокурором Осауленком О.М. не доведено наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, оскільки не визначено конкретного службового обов`язку, який ОСОБА_1 повинен був виконати та не виконав, не доведено реальної можливості виконати такі дії, а також не доведено причинного зв`язку між діями або бездіяльністю ОСОБА_1 та обставинами, пов`язаними з ОСОБА_3 .
Захисник Чернохатній Д.А. зазначив, що ОСОБА_1 обіймав посаду начальника медичного пункту НОМЕР_3 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 , а не начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 . Захисник ОСОБА_5 звернув увагу суду на те, що Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України та Інструкція з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України не покладають на начальника медичного пункту батальйону обов`язку контролювати фактичне місце перебування військовослужбовця та перевіряти достовірність документів про перебування на лікуванні.
Крім того, захисник ОСОБА_5 вказав, що розпорядження з медичного забезпечення № 1604/3272/дск від 17 червня 2025 року покладало обов`язок проводити щосуботи звірку на начальника медичної служби НОМЕР_4 окремої бригади берегової оборони, а відстежувати та контролювати місце перебування військовослужбовця, відповідно до змісту цього розпорядження, зобов`язаний безпосередній командир підрозділу.
Прокурор Осауленко О.М. у відповіді на заперечення захисника Чернохатнього Д.А. зазначив, що наявність у ОСОБА_1 обов`язку зі здійснення обліку військовослужбовців, які перебувають на лікуванні поза межами військової частини, підтверджується положеннями Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, функціональними обов`язками, наказом начальника медичної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , поясненнями ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , самого ОСОБА_1 , а також рапортом ОСОБА_1 .
Прокурор Осауленко О.М. вказав, що ОСОБА_2 як безпосередній командир ОСОБА_1 зобов`язала начальників медичних пунктів знати стан хворих, які лікуються поза межами військової частини, організовувати медичний облік та своєчасно щосуботи подавати звітність щодо них. Прокурор Осауленко О.М. також зазначив, що моментом виявлення правопорушення є 01 червня 2026 року, оскільки лише після отримання письмових пояснень ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 стало можливим зробити висновок про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, ОСОБА_1 , та його представник Чернохатній Д.А. у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подали. Враховуючи, що участь особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 172-15 КУпАП, не є обов`язковою, а також беручи до уваги наявність у матеріалах справи письмових пояснень ОСОБА_1 та письмових заперечень його представника Чернохатнього Д.А., суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.
Суд, дослідивши протокол про адміністративне правопорушення, письмові пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , довідку про нарахування грошового забезпечення, довідку про вартісну оцінку завданої шкоди, копію повідомлення про підозру ОСОБА_3 , витяги з наказів, медичну характеристику ОСОБА_3 , медичні документи, запити та відповіді на них, доповідь, витяг із функціональних обов`язків, заперечення захисника ОСОБА_5 та відповідь прокурора Осауленка О.М. на ці заперечення, дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності з законом.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення.
Відповідно до статті 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до статті 280 КУпАП під час розгляду справи суд зобов`язаний з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна конкретна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням є протиправна, винна дія або бездіяльність, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність. Отже, для притягнення особи до адміністративної відповідальності необхідно довести не лише факт порушення певного порядку, а й наявність усіх елементів складу адміністративного правопорушення у діях конкретної особи.
Частина друга статті 172-15 КУпАП передбачає відповідальність за недбале ставлення військової службової особи до військової служби, вчинене в умовах особливого періоду. Для висновку про наявність у діях особи складу цього правопорушення необхідно встановити конкретний службовий обов`язок, покладений на військову службову особу у встановленому порядку, зміст дій, які вона повинна була вчинити за конкретних обставин, реальну можливість виконати ці дії, факт невиконання або неналежного виконання обов`язку, форму вини у вигляді недбалості, а також зв`язок між інкримінованою поведінкою та порушенням інтересів військової служби.
Суд враховує, що провадження у справі про адміністративне правопорушення, яке за своїм характером має каральну спрямованість, повинно відповідати вимогам справедливого судового розгляду. Усі сумніви щодо доведеності вини особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тлумачаться на її користь, а винуватість особи має бути підтверджена належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами поза розумним сумнівом.
Суд не має права самостійно формулювати замість органу, який склав протокол, нову фабулу правопорушення, змінювати суть інкримінованого діяння або відшукувати докази винуватості особи. Саме прокурор Осауленко О.М. як особа, яка склала протокол, повинен був надати суду сукупність доказів, достатню для підтвердження усіх істотних ознак складу адміністративного правопорушення.
Суд визнає доведеними лише ті обставини, що ОСОБА_1 з 26 червня 2025 року був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 та прийняв посаду начальника медичного пункту НОМЕР_3 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 , а на території України на час подій діяв особливий період, пов`язаний із введенням воєнного стану. Ці обставини самі по собі не є достатніми для висновку про вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення.
Ключовим у цій справі є питання про те, чи доведено, що саме на ОСОБА_1 був покладений конкретний службовий обов`язок перевіряти достовірність перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні, реагувати на відсутність повідомлень медичних закладів, самостійно контролювати фактичне місце перебування ОСОБА_3 та не включати його до списків осіб, які перебувають на лікуванні, без офіційного підтвердження з медичного закладу.
Оцінюючи наведені прокурором ОСОБА_4 нормативні підстави, суд виходить з того, що загальні положення Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про обов`язок військовослужбовця сумлінно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виконувати накази командирів не можуть самостійно підтверджувати конкретний склад недбалого ставлення до військової служби без визначення конкретного службового обов`язку, який особа повинна була виконати саме за обставин цієї справи.
Посилання прокурора ОСОБА_4 на Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України також не усуває сумнівів щодо змісту обов`язків ОСОБА_1 . У матеріалах справи відсутні належні докази того, що саме норми цього Положення покладали на начальника медичного пункту НОМЕР_3 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 обов`язок перевіряти достовірність медичних документів, самостійно направляти запити до закладів охорони здоров`я, контролювати місце перебування кожного військовослужбовця підрозділу або приймати рішення щодо нарахування грошового забезпечення.
Посилання на Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України також не є достатнім для доведення вини ОСОБА_1 . Зміст цієї Інструкції, наведений сторонами, свідчить, що організація обліку особового складу покладається на визначених посадових осіб, зокрема начальників штабів, командирів, служби персоналу та командирів підрозділів. Надані матеріали не містять безсумнівного підтвердження, що ОСОБА_1 був саме тією посадовою особою, яка відповідала за повний облік особового складу підрозділу ОСОБА_3 та за контроль місця його перебування.
Витяг із функціональних обов`язків, долучений до матеріалів справи, підтверджує, що посадова особа медичної служби відповідає за організацію та якість надання медичної допомоги, санітарно-епідеміологічне та санітарно-гігієнічне благополуччя, обстеження і лікування хворих, стан лікувально-діагностичної роботи в медичному пункті, внутрішній порядок, підготовку, дисципліну особового складу медичного пункту, стан і збереженість техніки, медичного майна та матеріальних цінностей. Разом з тим цей документ не містить прямого та однозначного обов`язку ОСОБА_1 перевіряти справжність документів про стаціонарне лікування, встановлювати фактичне місце перебування військовослужбовця ОСОБА_3 або контролювати правомірність нарахування йому грошового забезпечення.
Розпорядження з медичного забезпечення № 1604/3272/дск від 17 червня 2025 року дійсно стосується необхідності звірки місця перебування військовослужбовців, направлених на військово-лікарську експертизу, консультацію або стаціонарне лікування поза межами військової частини. Проте з наданих суду матеріалів не випливає безсумнівний висновок, що це розпорядження безпосередньо та персонально покладало на ОСОБА_1 обов`язок самостійно перевіряти інформацію щодо ОСОБА_3 та відповідати за достовірність відомостей, наданих військовослужбовцем або його командиром.
Суд бере до уваги доводи прокурора Осауленка О.М. про те, що ОСОБА_2 як начальник медичної служби військової частини НОМЕР_2 могла віддавати підлеглим накази, у тому числі усно або із застосуванням технічних засобів зв`язку. Разом з тим для висновку про адміністративну відповідальність недостатньо загального твердження про наявність такого наказу. Суду необхідно встановити його зміст, дату, спосіб доведення, межі відповідальності підлеглого та конкретні дії, які підлеглий повинен був виконати.
Матеріали справи не містять письмового наказу ОСОБА_2 , адресованого безпосередньо ОСОБА_1 , з якого вбачалося б, що ОСОБА_1 був зобов`язаний саме перевіряти достовірність перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні, самостійно витребувати офіційні підтвердження від лікарень, контролювати тривалість відсутності ОСОБА_3 у військовій частині та відповідати за подальше нарахування йому грошового забезпечення.
Пояснення ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у цій частині є важливими доказами, однак вони не усувають розумних сумнівів. ОСОБА_2 була начальником медичної служби військової частини НОМЕР_2 , тобто особою, на яку за змістом розпорядження покладалися завдання щодо організації відповідної звірки. ОСОБА_6 був командиром 1 роти берегової оборони НОМЕР_3 батальйону берегової оборони військової частини НОМЕР_2 , тобто посадовою особою підрозділу, у якому проходив службу ОСОБА_3 . За таких обставин їх пояснення потребують підтвердження іншими незалежними і переконливими доказами.
Пояснення ОСОБА_7 суд оцінює критично, оскільки вони не є достатньо послідовними для висновку про доведеність вини ОСОБА_1 . З одного боку, ОСОБА_7 вказав на обов`язок начальника медичного пункту вести відповідний медичний облік та зазначив про неналежне здійснення такого обліку ОСОБА_1 . З іншого боку, у цих же поясненнях наведено висновок про те, що посадовими особами медичної служби та стройової частини недбалого ставлення до обов`язків військової служби допущено не було. Така суперечність не дозволяє покласти ці пояснення в основу висновку про доведеність вини ОСОБА_1 поза розумним сумнівом.
Пояснення ОСОБА_8 не містять конкретних фактичних даних, які б безпосередньо підтверджували, що ОСОБА_1 був зобов`язаний перевіряти достовірність лікування ОСОБА_3 та умисно або через необережність не вчинив конкретні дії, які входили до його службової компетенції. Пояснення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зазначені у протоколі як свідки правопорушення, у переліку матеріалів справи відсутні, що також не сприяє усуненню сумнівів щодо доведеності інкримінованих обставин.
Суд враховує, що ОСОБА_1 не заперечував факту ведення певного обліку військовослужбовців, які перебували на лікуванні, та подання інформації у месенджері Signal. Водночас сам по собі факт подання інформації або списків не доводить, що ОСОБА_1 мав обов`язок перевіряти достовірність кожної медичної довідки, що він мав технічну та службову можливість самостійно отримувати офіційні відомості від закладів охорони здоров`я, а також що він знав або повинен був знати про недостовірність інформації щодо ОСОБА_3 .
Доводи ОСОБА_1 про те, що у серпні 2025 року система електронного документообігу з медичними закладами ще не діяла, а письмові запити у разі необхідності здійснювалися через начальника медичної служби, матеріалами справи належним чином не спростовані. Наявність у матеріалах справи запитів від 31 серпня 2025 року № 1604/7893, від 21 вересня 2025 року № 1604/8906, від 30 вересня 2025 року № 1604/9353 та відповідей на них підтверджує, що перевірка відомостей щодо лікування могла здійснюватися шляхом направлення офіційних запитів. Однак ці документи не дають суду можливості зробити безсумнівний висновок, що саме ОСОБА_1 був зобов`язаний ініціювати такі запити раніше або що саме він безпідставно ухилився від їх направлення.
Порядок здійснення в особливий період обміну медичними та іншими документами військовослужбовців між закладами охорони здоров`я та військовими частинами, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2023 року № 901, передбачає обов`язок закладів охорони здоров`я надсилати відповідні медичні та інші документи. Відсутність повідомлень від закладів охорони здоров`я щодо ОСОБА_3 могла мати значення для службової перевірки, однак сама по собі не доводить, що саме ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення.
Суд також враховує, що у протоколі фактично наведено висновок про те, що недбалість ОСОБА_1 створила передумови для незаконного отримання ОСОБА_3 грошового забезпечення. Разом з тим надані матеріали не доводять, що саме інформація, подана ОСОБА_1 , була єдиною або визначальною підставою для нарахування ОСОБА_3 грошового забезпечення. У матеріалах відсутній належний доказовий зв`язок між конкретною дією або бездіяльністю ОСОБА_1 та прийняттям рішень про нарахування відповідних виплат.
Довідка про нарахування грошового забезпечення та довідка про вартісну оцінку завданої шкоди можуть підтверджувати розмір сум, які, за версією сторони обвинувачення, були нараховані ОСОБА_3 . Проте ці документи не доводять зміст службових обов`язків ОСОБА_1 , факт їх неналежного виконання та причинний зв`язок між його поведінкою і відповідними нарахуваннями.
Суд не виключає, що у військовій частині НОМЕР_2 могли існувати недоліки в організації обліку військовослужбовців, які перебували поза межами військової частини, у взаємодії між командуванням підрозділів, медичною службою, стройовою частиною та закладами охорони здоров`я. Однак наявність організаційних недоліків у роботі військової частини не є тотожною доведеності персональної вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення.
Адміністративна відповідальність має індивідуальний характер. Тому суд не може покласти на ОСОБА_1 відповідальність лише з мотивів того, що він працював у медичному пункті батальйону, здійснював певний медичний облік або входив до кола посадових осіб, які могли отримувати інформацію про військовослужбовців, що перебували на лікуванні.
Протокол про адміністративне правопорушення є процесуальним документом, яким фіксується обвинувачення у справі про адміністративне правопорушення, однак сам по собі він не може замінювати собою докази вини особи. Обставини, викладені у протоколі, підлягають перевірці судом на підставі належних і допустимих доказів у їх сукупності.
У цій справі надані докази не утворюють такої сукупності взаємоузгоджених, належних, допустимих і достатніх фактичних даних, яка б поза розумним сумнівом підтверджувала, що ОСОБА_1 був зобов`язаний виконати саме ті дії, невиконання яких йому інкриміновано, мав реальну можливість їх виконати та через недбале ставлення до військової служби не виконав або неналежно виконав ці дії.
За таких обставин суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні достатні докази на підтвердження наявності у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 172-15 КУпАП.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю у разі відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність складу адміністративного правопорушення у діях ОСОБА_1 , провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
З огляду на закриття провадження у справі та відсутність постанови про накладення адміністративного стягнення, судовий збір з ОСОБА_1 стягненню не підлягає.
Керуючись статтями 9, 245, 247, 251, 252, 280, 283, 284 КУпАП, суддя

п о с т а н о в и в:

Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 172-15 Кодексу України про адміністративні правопорушення закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 247 Кодексу України про адміністративні правопорушення у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Судовий збір з ОСОБА_1 не стягувати.
Постанова може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області протягом десяти днів з дня її винесення.

Суддя      О.О. Сікора