ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2026 року
м. Київ

справа № 522/14201/24
провадження № 51-628 км 26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати 
Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання  ОСОБА_4 ,
прокурора  ОСОБА_5 ,
захисників  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 
(у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_8 

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційними скаргами захисника ОСОБА_6 та засудженого на вироки Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2024 року та Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 рокустосовно
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця м. Бендери, 
Республіка Молдова, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично мешкає:
АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1141 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Приморський районний суд м. Одеси вироком від 05 грудня 2024 року засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1141 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Одеський апеляційний суд 19 листопада 2025 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасував, ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
За змістом судових рішень ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
ОСОБА_8 , маючи умисел на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України (далі - ЗСУ) в особливий період, з метою сприяння ухиленню громадянами України від виконання визначеного Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» обов`язку з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (далі - ТЦК та СП) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, в умовах воєнного стану, на початку лютого 2024 року, використовуючи мобільний телефон «REDMI NOTE 4», з ІМЕІ (1) НОМЕР_1 , ІМЕІ (2) НОМЕР_2 , з картою НОМЕР_3 , бувши зареєстрованим у месенджері «Тelegram» під іменем « ОСОБА_9 », розповсюдив в загально доступній групі «ІНФОРМАЦІЯ_3», яка складається з 2 806 підписників, інформацію з фотознімками про дати, час та місце проведення військовослужбовцями ІНФОРМАЦІЯ_2 спільно із представниками Національної гвардії України та Національної поліції заходів з оповіщення людських мобілізаційних ресурсів. 
Розповсюдження інформації про місця проведення мобілізаційних заходів призведе до зменшення людських мобілізаційних ресурсів та ставить під загрозу обороноздатність держави.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить його скасувати.
Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 в частині застосування ст. 75 КК:
- безпідставно погодився з доводами прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання у зв`язку із застосуванням інституту звільнення з випробуванням;
- залишив поза увагою відсутність будь-яких негативних наслідків кримінального правопорушення;
- не врахував того, що ОСОБА_8 :
- повністю визнав вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, що дозволило стороні обвинувачення швидко завершити досудове розслідування та направити справу до суду, погодився на розгляд справи в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), добровільно перерахував значну для нього суму коштів на підтримку Збройних Сил України; 
- після ухвалення вироку судом першої інстанції не притягувався до кримінальної відповідальності, не порушував законів, став на шлях виправлення, з`являвся на всі судові засідання в апеляційній інстанції. 
Засуджений ОСОБА_8 , не погоджуючись із ухваленим стосовно нього судовим рішенням апеляційного суду через неправильну оцінку його дій, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість, у касаційній скарзі просить його скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Свої вимоги в частині оскарження вироку апеляційного суду засуджений обґрунтовує доводами, аналогічними до доводів касаційної скарги захисника, вважає, що судом першої інстанції були враховані фактичні обставини справи, його характеризуючі дані, соціальну поведінку та щире каяття у вчиненому, натомість висновок апеляційного суду в частині призначення покарання невмотивований, зроблений без урахування встановлених обставин. 
Крім того, засуджений зазначає про те, що:
- він вчинив злочин виключно через те, що бачив незаконні дії співробітників ТЦК та СП на вулицях м. Одеси, які його вразили та шокували; вважав, що його дії не мають жодного відношення до діяльності ЗСУ;
- він не здійснював жодних активних дій для перешкоджання діяльності співробітників ТЦК, зокрема, не блокував транспортний засіб, на якому здійснювались мобілізаційні заходи, від його дій не настало негативних наслідків;
- в суді першої інстанції йому не було в повному обсязі роз`яснено наслідки розгляду справи відповідно до ст. 349 КПК, тому він не розумів, що не будуть досліджуватись докази у справі.

Позиції учасників судового провадження
Захисники та засуджений підтримали касаційні скарги, просили скасувати вироки обох судових інстанцій та призначити новий судовий розгляд.
Прокурор заперечив проти задоволення касаційних скарг сторони захисту, просив залишити без зміни оскаржувані судові рішення.

Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визначати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу; переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412 - 414 КПК.
Приморський районний суд м. Одеси вироком від 05 грудня 2024 року засудив ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 1141 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ст. 75 КК звільнив від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд першої інстанції зробив на підставі наданих обвинуваченим показань, визнавши недоцільним дослідження зібраних у справі доказів.
Судовий розгляд проведено з дотриманням вимог статей 337, 349 КПК, у межах пред`явленого обвинувачення, діям ОСОБА_8 дано правильну юридичну оцінку. Вирок суду першої інстанції належним чином умотивований і відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.

Доводи про порушення судом першої інстанції приписів ст. 349 КПК
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_8 стверджує про порушення вимог ст. 349 КПК через те, що в суді першої інстанції йому не було в повному обсязі роз`яснено наслідки розгляду справи у скороченому порядку, він не розумів, що не будуть досліджуватися докази у справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
З журналу та технічного запису судового засідання від 06 листопада 2024 року встановлено, що під час судового розгляду після оголошення прокурором обвинувального акта у зв`язку із повним визнанням обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини та відсутністю претензій до обвинувального акта (дослівно) захисником ОСОБА_6 було запропоновано розглядати справу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, на що погодились усі учасники судового провадження. Після чого головуючий відповідно до зазначеної норми процесуального закону з`ясував, чи правильно вони розуміють зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їхньої позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив добровільність своєї позиції, розуміння пред`явленого обвинувачення та того, що у випадку незгоди з прийнятим рішенням він зможе оскаржити вирок лише в частині призначеного покарання. Надалі суд допитав обвинуваченого та дослідив матеріали, які характеризують його особу. 
Будь-яких зауважень щодоневідповідності фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті, дійсним обставинам кримінального правопорушення ні обвинувачений, ні його захисник не вносили, відповідних клопотань з цього приводу не заявляли. 
З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції дотримався порядку, передбаченого ч. 3 ст. 349 КПК, а відтак твердження засудженого у касаційній скарзі про протилежне колегія суддів уважає неспроможними.
Доводи про суворість призначеного покарання через безпідставне незастосування положень ст. 75 КК 
У касаційній скарзі захисник і засуджений покликаються на надмірну суворість призначеного ОСОБА_8 покарання через незастосування до нього положень ст. 75 КК, тобто вони фактично порушують питання про недотримання судом апеляційної інстанції визначених законом вимог, що стосуються звільнення від відбування призначеного покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). При цьому вони фактично не оспорюють виду й розміру призначеного ОСОБА_8 покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За приписами ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. 
Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК. 
Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
За приписами ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Верховний Суд неодноразового наголошував на тому, що призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. У ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої мети покарання, як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. При цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Під час касаційного провадження Суд установив, що ОСОБА_8 :
- вчинив тяжкий злочин проти основ національної безпеки України;
- повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину;
- добровільно перерахував кошти (40 000 грн) на підтримку Збройних Сил України;
- раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Водночас не було встановлено обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 .
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання на підставі ст. 75 КК, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Відтак касаційні скарги сторони захисту підлягають частковому задоволенню, а вирок суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_8 - зміні. 
Керуючись статтями 441, 442 КПК, Суд
постановив:
касаційні скарги захисника ОСОБА_6 і засудженого задовольнити частково.
Вирок Одеського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 змінити.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного за ч. 1 ст. 1141 КК України покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду.
У решті судове рішення залишити без зміни.
Постанова набирає чинності з моменту оголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3