Справа № 544/665/26
пров. № 2/544/629/2026
Номер рядка звіту 67

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

02 вересня 2026 року м. Пирятин
Пирятинський районний суд Полтавської області
у складі головуючої – судді Сайко О.О.,
за участі секретаря – Костенко Т.В., 
представника позивача адвоката Жаги Е.Г.,
представників третіх осіб Войтенко Л.В., Граба Ю.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Пирятин цивільну справу за позовом адвоката Жаги Едуарда Григоровича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Пирятинської міської ради, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком,
у с т а н о в и в:
Адвокат Жага Е. Г. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком.
В обґрунтування позову зазначає, що 26.08.2000 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб.
В шлюбі у них народилось троє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідач ОСОБА_2 з 2018 року почала періодично виїздити за кордон на роботу, на деякий час поверталась, а з червня 2023 року повідомила позивачу, що має намір залишитись проживати в Нідерландах та повертатися в Україну не має бажання. 
Тривалий час позивач ОСОБА_6 вважав, що ОСОБА_2 змінить своє рішення та повернеться, проте цього не сталося. Протягом всього часу діти син ОСОБА_4 та донька ОСОБА_7 проживали та проживають із позивачем. 
У зв`язку з тим, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, позивачем було ініційовано подання позову до суду про розірвання шлюбу. 
10.10.2025 року рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. 
Позивач самостійно виховує та здійснює догляд за малолітньою донькою ОСОБА_5 , без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_2 . 
18.07.2025 року позивача було мобілізовано та направлено для проходження служби у в/ч НОМЕР_2 . На даний час позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 . 
Малолітня донька ОСОБА_5 залишилася проживати з  бабусею ОСОБА_8 та старшим братом ОСОБА_4 . Проте, бабуся ОСОБА_8 є особою пенсійного віку має тяжке захворювання: злоякісне новоутворення правої молочної залози, потребує постійної медичної допомоги в умовах стаціонару та за станом здоров`я не може здійснювати повноцінний догляд за малолітньою онукою ОСОБА_5 .
Брат ОСОБА_4 навчається на денній формі здобуття освіти, є студентом закладу вищої освіти Навчально-наукового інституту здоров`я, реабілітації· та фізичного виховання Національного університету фізичного виховання і спорту України (IV рівень акредитації).
Тобто малолітня дитина ОСОБА_5 у зв`язку з призовом під час мобілізації батька, залишилась без батьківської підтримки та любові. 
У зв`язку з цим позивач змушений звернутися до суду з позовною заявою прo встановлення факту самостійного виховання дитини. 
Заявлені вимоги пов?язані з існування підстав для визнання за позивачем певного соціально-правового статусу – батька, який самостійно виховує дитину, і можливістю в зв`язку з цим звільнитися з військової служби.
На даний час малолітня дитина залишилась з бабусею, яка за станом здоров`я  не має можливості займатись належним вихованням, така ситуація є вкрай небезпечною для подальшої долі малолітньої дитини. 
Встановлення факту перебування малолітньої дитини на особистому вихованні і утриманні позивача потрібно з метою захисту прав та інтересів його дитини та прав позивача як батька.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору – військової частини НОМЕР_1 направив до суду пояснення, у яких зазначив, що звернення ОСОБА_1 із позовною заявою про встановлення юридичного факту в порядку позовного провадження не відповідає встановленому процесуальним законом порядку встановлення юридичних фактів. Зі змісту позовної заяви слід припустити, що між батьками існує спір про право участі одного із батьків у вихованні та утриманні дитини. Встановлення певних юридичних фактів - ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, або невиконання обов`язку щодо утримання дитини, є передумовою та предметом доказування у спорі між батьками для застосування способів захисту порушених прав правових, зокрема визначених ст.164, 181 СК України. Позовна заява з вимогою про підтвердження судом факту порушення сімейних прав не є способом захисту таких прав за визначенням та не відповідає завданням цивільного судочинства. 
Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами до відповідача - ОСОБА_2 , матері їх спільних дітей, просить суд встановити факт самостійного виховання та утримання малолітньої особи - їх спільної доньки ОСОБА_5 . Такі вимоги не є способом захисту порушених прав, не спрямовані на захист інтересів дитини, відновлення прав дитини або їх захист, притягнення порушника до відповідальності, а спрямовані виключено на встановлення фактичних обставин. 
Крім того, у позовній заяві зазначено, що позивач звертається до суду з метою звільнення із військової служби, а не за захистом свої цивільних (сімейних) прав. 
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу 
його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. 
За таких обставин, позовні вимоги, які не містять способу захисту порушених прав, не підлягають задоволенню. 
З позовної заяви вбачається, що відповідач - ОСОБА_2 , має задеклароване місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . Позивач визначає, що має задеклароване місце проживання за адресою: 
АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до рішення Пирятинського районного суду від 10.10.2025 року у справі №544/2172/25 про розірвання шлюбу встановлено, що позивач та відповідач разом не проживають, спору щодо місця проживання дитини не мають.
Жодних доказів про те, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина проживає з батьком позовна заява не містить. Факт тимчасової відсутності матері за місцем проживання не свідчить, що вона змінила місце проживання. Органами опіки та піклування неповнолітня ОСОБА_5 не облікована такою, що залишилася без батьківського піклування, як це стверджує позивач. Тимчасова відсутність матері за місцем проживання разом з дитиною не свідчить про ухилення нею від виконання батьківських обов`язків. 
З 18.07.2025 року позивач проходить військову службу за мобілізацією. У зв`язку із зазначеним, військова частина НОМЕР_1 критично оцінює твердження позивача, що дитина проживає разом з ним, оскільки позивач проходить військову службу в іншій місцевості. 
Щодо того факту, що мати за твердженням позивача проживає за кордоном зазначає наступне. Верховний Суд неодноразово зазначав, що проживання за кордоном саме по собі не свідчить про неучасть у вихованні дитини. Наприклад, у справі №722/225/23 Верховний Суд зазначив, що вимушене тимчасове перебування матері за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створює певні труднощі у налагодженні стосунків з дітьми. Але при цьому вона не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. З наявних у справі доказів вбачалося, що жінка не втратила інтересу до дітей, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у їх житті. 
Жодних доказів про те, що відповідач ухиляється від обов`язку утримувати дитину позовна заява не містить. Жодних доказів або обставин, які підтверджують наявність спору між батьками щодо утримання дитини позовна заява не містить. 
За таких обставин вважає, що твердження позивача про наявність спору між батьками з питань виховання та утримання неповнолітньої дитини є нічим необґрунтоване та не підтверджене, позов носить штучний характер. Позивач не заперечує та зазначає у позовній заяві, що він спрямований на отримання підстав для звільнення із військової служби, а не для захисту порушених прав у сімейних правовідносинах. Будь-яких належних доказів на підтвердження факту невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_2 позивачем не надано, позов носить виключно штучний характер, не містить будь-яких вимог щодо захисту порушених сімейних прав та обраного позивачем способу захисту порушених прав, а спрямований виключно на підтвердження отримання судового рішення для подальшого звільнення із військової служби. Просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у цивільній справі № 544/665/26 відмовити в повному обсязі. 

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення про її виклик на офіційному вебсайті суду.
Представник третьої особи, що не заявляє самостійні вимоги на предмет спору-орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Пирятинської міської ради, у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Зазначила, що з огляду на встановлені обставини справи, жодних доказів про те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не здобуто. У зв`язку з цим надала письмовий висновок органу опіки та піклування щодо предмету спору. 
Допитана як свідок у судовому засіданні ОСОБА_8 пояснила, що вона є матір`ю відповідачки. Повідомила, що донька ще до повномасштабного вторгнення рф періодично виїжджала на заробітки за кордон, щоб забезпечити сім?ю. Позивач з дітьми (неповнолітньою ОСОБА_9 та повнолітнім ОСОБА_10 ) залишився проживати у будинку у АДРЕСА_1 , який є власністю відповідачки. Іншого житла у нього немає. З 2025 року він був мобілізований до ЗСУ, тому неповнолітня онука залишилася під її опікою. Донька не може повернутися в Україну через складне матеріальне становище в родині. Вона змушена заробляти там кошти, які періодично надсилає для утримання дітей ( повнолітній син навчається та потребує допомоги батьків). Донька десь один раз на рік приїжджає додому та проживає разом з дітьми. Вона постійно контактує з ними у телефонному режимі та цікавиться їх життям. Позивач теж дбає про дітей, у період відпустки він приїжджає до них та мешкає з ними за тією ж адресою, що і раніше – по АДРЕСА_1 . 
Судом встановлені такі обставини:
З 26 серпня 2000 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2025 року, яке набрало законної сили ( а.с.18-21).
В шлюбі у них народилось троє дітей: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час є повнолітніми та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.23).
Позивач зареєстрований в АДРЕСА_3 (а.с.12-15) та фактично проживає у будинку у АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 .
Неповнолітня ОСОБА_5 проживає в будинку у АДРЕСА_1 , разом із старшим братом ОСОБА_4 та бабусею ОСОБА_8 . Місце проживання неповнолітньої дитини при розірванні шлюбу батьками не визначалося. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 31.07.2025, складеного відділом служби у справах дітей Пирятинської міської ради у будинку, де проживає малолітня ОСОБА_5 умови проживання добрі. Дитиною опікується бабуся ОСОБА_8 (а.с.35-36).
Повнолітній син сторін ОСОБА_4 також проживає за вказаною адресою та навчається на денній формі здобуття освіти, є студентом закладу вищої освіти Навчально-наукового інституту здоров`я, реабілітації та фізичного виховання Національного університету фізичного виховання і спорту України (а. с. 28).
Відповідно до характеристики з місця навчання від 23.07.2025 ОСОБА_5 є ученицею 6-В класу Пирятинського ліцею, бере активну участь у суспільно-громадській роботі ліцею. Дівчинка проживає з батьком та бабусею. Мати перебуває за кордоном (працює). Бабуся постійно на зв`язку з класним керівником, цікавиться навчанням та вихованням дитини.
Згідно довідки Державної прикордонної служби України від 27.04.2026 відповідач ОСОБА_2 з 20.06.2023 року виїхала з України за кордон та періодично ( у 2025 році двічі поверталася) відвідує сім?ю за місцем свого проживання (а.с.25-27,77).
У липні 2025 року ОСОБА_1 був мобілізований до лав Збройних Сил України (а.с.29). На даний час позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Позивач зазначає, що до часу призову його на службу неповнолітня донька проживала з ним та саме він здійснював її догляд та виховання, оскільки відповідачка з 2018 року періодично виїжджала за кордон на роботу, а з червня 2023 року повідомила, що маж намір залишитися проживати в Нідерландах та повертатися в Україну не має бажання.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Пирятинської міської ради, затвердженого рішенням від 26.08.2026 №542, орган опіки і піклування не підтримує вимоги позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини ОСОБА_5 . Жодних доказів паро те, що відповідач ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків позовна заява не містить. У висновку орган опіки та піклування вказав, що наявна інформація вказує на те, що відсутні будь-які обставини, які б підтверджували наявність між батьками спору щодо утримання дитини чи факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини. З пояснень бабусі, яка опікується дитиною встановлено, що відповідач матеріально утримує родину, спілкується з ними в телефонному режимі, приїздить додому. З пояснень дитини відомо, що її мати працює за межами України, але вона спілкується з нею кожного дня, приїздить додому, матеріально її утримує. Тому факт працевлаштування ОСОБА_2 за кордоном не свідчить про її самоусунення у вихованні дитини. Вона бере участь у житті дочки, цікавиться її успіхами у школі, матеріально забезпечує (а.с.114-116).
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Згідно з положеннями частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22.
Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Водночас позивачем не надано доказів того, що відповідачка умисно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та утримання доньки.
Факт проживання матері дитини окремо не може бути підставою для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком, оскільки зазначене не перешкоджає матері спілкуватися та приймати участь у вихованні дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Пирятинської міської ради дитина спілкується з матір`ю засобами телефонного зв`язку. Ці обставини також у судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_8 , бабуся дитини, яка пояснила, що відповідач вимушено залишила місце проживання та виїхали за кордон на роботу, щоб утримувати сім?ю, оскільки батько дітей недостатньо заробляє. Крім того, свідок пояснила, що відповідач пропонувала доньці поїхати разом з нею, але та відмовилася виїжджати з України.
Таким чином, відповідач не позбавлена  можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини та вимушено змінила своє місце проживання.
Крім того, суд вважає слушними доводи представника третьої особи, яка не заявляє т вимоги на предмет спору (військової частини НОМЕР_1 ) про те, що дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. 
Верховний суд у своїй судовій практиці звертає увагу на недопустимість пред`явлення позовів військовослужбовцями, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби в особливий період на підставі частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
З огляду на викладене, заявлені позовні вимоги є необгрунтованими, будь-яких доказів у справі щодо спору між батьками неповнолітньої дитини з питань її виховання та утримання суду не надано, тому у задоволенні позову слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 77-81, 258-259, 263-265 ЦПК України,суд
вирішив:
У задоволенні позову адвоката Жаги Едуарда Григоровича, який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Пирятинської міської ради, Військова частина НОМЕР_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини батьком відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний тест рішення виготовлено 07.09.2026.

Суддя О.О.Сайко